JelenLét

Kopátsy Sándor

Új közgazdaságtan

▉  A minőség társadalma  ▉

AKADÉMIAI KIADÓ, BUDAPEST

Szerkesztette: Bánkuty Tamás

Kiadja az Akadémiai Kiadó,

az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2011

ISBN 987 963 05 9176 8

© Kopátsy Sándor, 2011

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója

Felelős szerkesztő: Tárnok Irén

Termékmenedzser: Egri Róbert

A borító Berkes Dávid sorozatterve alapján készült

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,

a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát,

az egyes fejezeteket illetően is.

Ajánlás

Kopátsy életműve igazi rejtőzködő magyar kincs. Bár könyveinek, tanulmányainak, cikkeinek, beszélgetéseinek mennyisége elkápráztató, a Kopátsy-minőség még nem része a magyar szellemi életnek. Bár minden más élő magyar szellemi embernél többet írt, a francia történészek elegáns, világos és célratörő stílusában, gondolatai még nem hatják át a magyar közösség gondolkodását. Bár a magyar szellem óriásaihoz tartozik, Széchenyi, Ady, Hamvas Béla és Németh László egyenrangú társa, még nem találtunk ösvényt Kopátsy életművéhez.

Szellemi teljesítménye egyedülálló, mint Csontváryé: egy magányos magyar cédrus fiatalabb kiadásban. A magyar nyelv és történelem zárt világa miatt nem fedezhette fel a külvilág, mint Bartók magyar zenéjét. A politikai szervezkedés vádja nélkül nem teremthetett iskolát, ahogy a Nyolcak és az Európai Iskola képzőművészei tették. A nagy társadalomtudományi egyetemekre nem engedték be, egyik korszak középszerébe sem fért bele. Közgazdasági Nobel-díjra sem jelölték, bár életművének kijárna, mert egyik divatos csoporthoz és áramlathoz sem tartozott.

Kopátsy gondolatai a magyar tehetség és történelem gazdagságának, sokrétűségének és eredetiségének legjobb élő bizonyítékai. A puszta és a tanyavilág, a kisváros és a világváros, a budai dombvidék és a Bakony, a francia Annales iskola és a brit Toynbee egyaránt tanították, de saját tehetsége és a magyar történelem voltak legmélyebb forrásai. Osztott földet, volt reformer a Tervhivatalban, írta a Magyarázom a mechanizmust animációs sorozat forgatókönyveit, volt száműzött a Pénzügyminisztérium legkisebb szobájában, épített kőkertet és kötött kefét egy kis bakonyi faluban, s most, közel 90 évesen, Miskolcon gondolatokból építi Magyarország jövőjét.

Kopátsy életműve tettekből, gondolatokból és emberekből áll. Nagyon sok emberen segített, adott pénzt erdélyi áttelepülőnek, bakonyi cukrász családnak, adott döntő pillanatokban jó tanácsot tanítványainak, segített a Hangya újjáépítésében, gazdasági folyóirat indításában.

Szerencsés vagyok, mert tanítómesterem lett a közgazdaság és történelem világában, szerencsés az ország, mert Kopátsy közgazdasági gondolatai adják a mai magyar gazdaságpolitika alapját. Kopátsy a nyugati szellem egyik óriása, a mai válságban a Nyugat – bár még nem tudja – bízvást hagyatkozhatna Kopátsy iránytűjére és erőt meríthetne gondolati vitaminjaiból.

Szerzőnk új könyve üzenet a jövőből: ha olvassuk és megfogadjuk tanácsait, az a jövő jön el, amit mindnyájan szeretnénk.

Matolcsy György

Előszó

Magyarázatra szorul könyvem szerkezeti felépítése. E könyv anyagát nem mind most, a kilencvenedik életévemben írtam, hanem döntő többségét az elmúlt húsz évben. Közel húszezer kézirati oldalt adtam át fiatal barátomnak, Bánkuty Tamásnak azzal, hogy válogasson belőle egy könyvre valót. Válogatását közösen még egyszer átnéztük, és így született meg a közgazdász szakmai véleményemet tükröző életművem. Könyvem műfaja is szokatlan. Ezt a könyvet nem tankönyvnek szántam, amit érdemes megtanulni, de még azt sem ajánlom, hogy valaki nekivesse magát, és egyben végigolvassa. Aki kíváncsi, válasszon ki egy számára érdekesnek tűnő fejezetet a tartalomjegyzékből, és kóstoljon bele. Aztán pipálja ki, amit már elolvasott. Minden fejezet önmagában is mond valamit, amit szeretnék a politika és gazdaság iránt érdeklődőkkel közölni. Aki egyszer eljut odáig, hogy kifogy a kíváncsisága, hagyja abba. Vagy megismerte, hogyan gondolkodom, vagy rájött, hogy nem tud velem azonos módon látni és gondolkodni. Nekem az is elég, ha valaki egyetlen témában egyetért, mert egyetértők egyelőre még a szakmán belül is kevesen vannak. Könyvemben nincs irodalomjegyzék, forrásokra való hivatkozás. Elsődleges célom az olvasók szemléletére hatni, átadni azokat a tapasztalatokat, amik az én látásmódom alakítását is szolgálták. Szerencsés voltam, mert pusztán élhettem le első hat évemet, faluban kerültem iskolába. Átélhettem, hogy az elmaradott viszonyok között ragadtaknak hogyan kell élni, hogy nekik a boldogulásukhoz mennyi tapasztaltra, a természeti környezetükhöz való igazodásra volt szükségük, hogy az ő életük mennyire független maradt az országos politikától. Műszaki és közgazdasági képzettségem nagy segítséget adott annak megértéséhez, hogy az adottságok mennyivel fontosabb életmód-alakítók, mint a politika. Hosszú életem megtanított arra, hogy azt tartsam fontosnak, ami az, és nem azt, amit a történészek, társadalomtudósok fontosnak tartanak, hanem mélyebben keressem az okokat. Ez egyre jobban eltávolított mind a szellemtörténészektől, mind a közgazdaságtan belső köreiből kitörni képtelen közgazdászoktól, ahogy egyre több esetben rájöttem, hogy mi miért történt úgy, ahogyan történt. Az elméleti fejtegetés helyett inkább példákat mondok.

1951-ben, tehát hatvan éve kerültem az Országos Tervhivatalba, és lettem hirtelen közgazdász. Történész szerettem volna lenni, de már tizennyolc éves fejjel felfedeztem, hogy ez nem anyagi függetlenséget biztosító szakma, másrészt az volt a véleményem, hogy a történészek aránytalanul sok időt töltenek a könyvtárakban, levéltárakban, és kevés a praktikus élettapasztalatuk. Ezért mérnöknek mentem, talán ahhoz volt a legtöbb tehetségem. A Rákosi-kor bürokratikus gazdaságirányítása azonban néhány év után arról győzött meg, hogy a gazdasági irányítás túlszabályozott formája eleve kizárja a műszaki szabadságot. Erre irányított kritikám hatására felrendeltek az Országos Tervhivatalba, ahol közgazdász lettem. Gyorsan megszereztem a diplomát, sokat publikáltam, előbb kandidátus, majd akadémiai doktor lettem. 1953 nyarán már a Nagy Imre két agrárreformját elkészítő csapatnak a tiktára voltam. 1954-ben pedig két kollégával elkészítettük az új gazdasági „mechanizmust” javasló anyagot. Büszke vagyok arra, hogy a mechanizmus szót én találtam ki, a korábban használt modell helyett. Az anyagot Nagy Imre azonnal a minisztertanács elé vitte, Gerő Ernő azonban buharinista förmedvénynek minősítette, Rákosi pedig elrendelte a megsemmisítését. Előterjesztésünk egyik példánya csak harminc év múlva került elő. A mondanivalója azonban 1956-ban újra felbukkant, és megvalósítására gazdasági reformbizottság alakult, melynek Péter György elnöksége mellett titkára lettem. Ezt a bizottságot a forradalom leverése után feloszlatták, 1968-ban azonban feléledt, és Nyers Rezső vezetése alatt a Kádár-rendszer gazdaságirányítási alapja lett – a forradalmi bizottsági elnöki múltam ellenére – az egymást követő reformbizottságok mindegyikének. Nyers Rezső pénzügyminiszterként a Pénzügykutató Intézetet velem alakította meg. Tíz év után felelevenítették a forradalmi múltamat, és egyre hátrébb szorítottak. Végül az intézetből is eltávolítottak. Nyugdíjazásom után két évvel visszahívtak az adórendszert kidolgozó munkába, majd Németh Miklós kinevezett a tanácsadó testületébe.

Publikációimnak köszönhetően folyamatosan közgazdász maradhattam. A rendszerváltás után, Matolcsy Györgynek köszönhetően, az Állami Vagyonügynökség elnökségi tagja lettem. Vele közösen alapítottuk meg a Privatizációs Kutatóintézetet. A rendszerváltás után sorra jelet meg húsz könyvem, amelyek között nemcsak közgazdasági, de politikai és történelmi tárgyúak is voltak. Ezek bizonyítják, hogy a közgazdaságtant mindig politikával és történelemmel vegyítettem. Eredményeimet nagyrészt ezeknek a szakmai társításoknak köszönhettem. Megtanulhattam, hogy minden elsősorban az emberanyagon múlik. A puritán és a konfuciánus népekkel minden piacos rendszer, a politika felépítményétől függetlenül, eredményesen működik, ha nem növekszik számottevően a lakosság létszáma. A hazai közgazdasági elit nagy többsége liberális, azaz azok közé tartozik, akik a politikai demokráciát tartják az elsődlegesnek akkor is, ha ennek előfeltételei hiányoznak. Velük szemben az a véleményem, hogy az egész népre kiterjedő demokrácia csak ott lehet működőképes, ahol a lakosság viselkedését Nyugaton a puritanizmus, a Távol-Keleten a konfucianizmus jellemzi, és nem nő számottevően a lakosság. Ahol a két feltétel egyike is hiányzik, a demokrácia többet árt, mint használ. Ezzel szemben a gazdasági demokrácia, vagyis a piaci rendszer minden jelenkori társadalomban nélkülözhetetlen. Ezzel próbálkoztam 1953 óta. A rendszerváltást követő húsz év alaphibája az volt, hogy sokkal több politikai és munkaerő-piaci demokráciát akart rákényszeríteni a magyar társadalomra, mint amire az megérett. Ennek a könyvnek is az a fő mondanivalója, hogy a „minél kevesebb állami szerep a gazdaságban” visszafelé sül el. A magyar liberalizmus azért bukott ilyen nagyot, mert túlméretezte a magyar társadalom liberalizmust befogadó képességét. A magyar közvélemény ma azért lett liberalizmusellenes, mert túl sokat akartak lenyomni a torkán. Ezt a sorsukat írtam le már tizenöt éve.

Jó tanácsom: vegyük végre tudomásul, csak olyan párt nyerhet a választásokon, amelyik tudomásul veszi, hogy a magyar társadalom kétharmada jobbközép, a maradék harmadának kétharmada balliberális és egyharmada szélsőjobb. Aki ezzel a többséggel szemben nem türelmes, nem kaphat tartós politikai szerepet, a saját nézeteinek többet árt, mint használ.

Kopátsy Sándor

Bevezetés

A társadalomtudomány – benne a történelem és a közgazdaságtan is – akkor lesz tudomány, ha magyarázatot ad a múltra, és következtetni képes a jövőre. Egyelőre egyikre sem képes.

Sem a történészek, sem a közgazdászok nem tudnak magyarázatot adni arra, hogy miért alakult úgy a múltunk, ahogyan alakult. Márpedig, ha a fajunk sorsa másként is alakulhatott volna, akkor a jövőre sem tudunk tanácsot adni. A társadalomtudományok csak akkor állják meg a helyüket, ha a múltról be tudják bizonyítani, hogy miért történhetett úgy, ahogyan történt, hiszen azt objektív okok determinálták. Ha megelégszünk azzal, hogy csak leírjuk az eseményeket, azután szabadon mondhatunk róla kritikát, hogy milyennek kellett volna lennie, nem vagyunk tudósok. Ebből következően be kellene látnunk, hogy nemcsak a múlt, a jövő is esetleges, ezért nem lehet a tudomány tárgya.

Ezt számomra már régóta az illusztrálja, hogy fel sem vetjük, hogy miért alakult ki osztálytársadalom minden magaskultúrában, és miért voltak olyanok, amilyenek voltak. Aki még azt is megmondja, hogy milyennek kellett volna lennie, hogy jobb, emberségesebb legyen, az eleve nem tudós.

Karl Marx már addig eljutott, hogy a történelemalakító okokat kell feltárni, de aztán ő is abba a hibába esett, hogy egy általa kitalált társadalom lenne, sőt csak az lehet ideális.

Mint keresztény, megbotránkoztam azon, hogy a tudásvágy az eredendő bűnünk. Csak öregkoromban fejtettem meg a rejtélyt. Az osztálytársadalmak létét fenyegette az emberi szellem kiszabadítása. De eddig hosszú út vezetett. Felismertem, hogy nemcsak a keresztény, de minden kultúra üldözte a tudásvágyat. Minden osztálytársadalom jelszava: Ne légy kíváncsi, engedelmeskedj!

A jelenkor fejlett társadalmaiban azonban megszűnt a tudásvágy bűne, sőt az első társadalmi erény lett. A jelenkor tíz parancsa között az első: Legyél kíváncsi, keresd mindennek az okát!

Könyvemben azt bizonyítom, hogy az eredendő bűnből eredendő erény lett.

▉  A gondolkodásomról

▉   Módszerem kialakulásáról

Negyvenkét éves koromban jutottam el először Itáliába, ami gyermekkorom óta különösen vonzott. Vonattal mentem Nápolyig. Dél felé haladva meglepetéssel tapasztaltam, hogy az én dunántúli világommal szemben a települések nem a völgyekben, hanem a dombok, a hegyek tetején vannak. Mire Nápolyba ért velem a vonat, átfogalmaztam a görög és a római történelmet mozgató erőket. Nem volt nehéz kitalálni, hogy az emberek nem jószántukból mentek fel a hegyekre, ahol nem volt víz, ahonnan le kellett járni a termőföldekre. Az ok csak az lehetett, hogy az élet a termékeny völgyekben veszélyeztetetté vált.

Ebben a tárgykörben csak annyit tudtam, hogy még a múlt században is gigantikus erőfeszítésekre volt szükség, hogy a fasiszta rezsim közmunkákkal lecsapolja a maláriával fertőzött mocsarakat, ahol sorra tárták fel a régi görög városokat. A görögök tehát a rómaiakkal ellentétben nem a dombtetőkön, hanem az öntözhető völgyekben laktak. A virágzó itáliai görögséget, amit nem véletlenül Magna Graeciának neveztek, pusztulásra ítélték a szúnyogok, az általuk terjesztett malária. A szúnyogok nélkül soha nem veszik át tőlük a félsziget feletti uralmat az alapvetően pásztorkodó rómaiak. Ezt a felvillanó felismerést a következő évtizedek során megerősítették egyre gazdagodó ismereteim és tapasztalataim. Eljutottam tehát oda, hogy a görög történelem nagy fordulójára nem az uralkodók politikája, nyert vagy vesztett csatái, nem az erkölcsök megromlása, hanem mindenekelőtt a malária adhat magyarázatot.

Tudom, hogy sokan megbotránkoznak az ilyen leegyszerűsítésen, minél nagyobb tudású történészek, annál inkább. De akkor azt magyarázzák meg, miért hagytak fel a görögök a számukra virágzó gazdagságot biztosító öntöző gazdálkodással, miért mocsarasodott el szinte minden korábban öntözött területük, miért süllyedtek mocsárba és kétezer éves feledésbe a virágzó görög városok? Miért vették át tőlük a történelem stafétabotját azok a rómaiak, akik a dombok, a hegyek tetejére építkeztek, a gabonát Észak-Afrikából importálták, maguk pedig főleg állatokat tartottak?

Elmondok egy másik, sokak számára nevetséges példát is. A nyugat-európai feudalizmus és azon belül a lovagi rendszer kialakulásában az egyik döntő láncszemnek a patkót tartom. Csak a patkó megjelenése tette a lovat az Alpoktól északra és a párás Nyugaton elsőrendű harci eszközzé, valamint a barmoknál jobb igavonó állattá. A patkó nélkül nem győzik le a frankok a patkót nélkülöző arabokat, a lovag pedig nem lesz a katonai rend csúcsa. Ezt csak az a történész nem hiszi el, aki még nem próbált patkolatlan lóval havas, sáros terepen nem száguldozni, de haladni, vagy hóban, sárban patkolatlan lóval szántani, fuvarozni.

Az iránytű nélkül például nem érthető meg Velence történelmi jelentősége. Az Adrián uralkodó szelek évszakonkénti iránya ellentétes a hajózás érdekeivel, a szállítást meglassítja, az éjszakai és a ködben való közlekedés pedig iránytű nélkül életveszélyes. Az iránytű tehát máról holnapra a velencei hajók kapacitását megkétszerezte. Iránytű nélkül Velence soha nem lehetett volna jelentős versenytársa a nyugat-itáliai kikötőknek, ahol a szelek és a köd kevésbé zavarta a hajók folyamatos kihasználását. Iránytű nélkül nem alakulhatott volna ki a nyugati és északi tengereken a kereskedelem, nem hódítják meg az európaiak az óceánokat, nem kerül át a világgazdaság súlypontja a Földközi-tenger medencéjéből az Atlanti-óceán partjaira, Németalföldre és Angliába. Ködben, borult éjszakában egy iránytű nélküli hajó istenkísértés, iránytűvel viszont százszor biztonságosabb. Pedig az iránytű a hajó költségének ezrelékét sem teszi ki.

Így válhatnak a látszólag kis dolgok sokkal inkább történelemformáló erőkké, mint a nagy személyiségek. Számos általam döntőnek tekintett történelmi okot, magyarázatot csak azért nem fogadnak el, mert egyszerű, és másodlagosnak tekintik azokat a nagy eszmék és a történelmi személyek szerepéhez viszonyítva. Őket eleve lebeszélem könyveim olvasásáról, mert írásaim tele vannak hasonló történelemformáló okokkal.

▉   A tanítómesterekről

Két népi írótól kaptam a legjobb iránytűket. Móricz Zsigmond jelmondata volt: „Ne politizálj, építkezz!” Én ezt úgy fogadtam meg, hogy soha sem a politikai pártokat támogattam, hanem mindig a jó ügyet. Németh László esszéit a Minőség forradalma címen fogta csokorba, én is mindent, amit elértem, annak köszönhettem, hogy a minőséget mindig a mennyiség elé helyeztem. A jelenkori társadalmakat a minőség társadalmainak tekintettem. Két ilyen iránytű mellett nem lehetett eltévedni.

Max Weber vert számomra hidat a makrogazdaságtan és a társadalomtörténet közé. Megvilágította annak az okát, hogy hol és miért alakult ki az a többinél fejlettebb társadalom, amely megszülte az ipari forradalmat, és annak alapján a klasszikus kapitalizmust. Az okok között szinte minden másodlagos, amit a közgazdaságtudomány mindmáig fontosnak tart.

A kapitalizmus útját nem az értéktöbblet, nem a tőke, hanem a nyugat-európai civilizáció, az annak sok évszázados előtörténetéből fakadó speciális értékrend determinálta. Weber még csak annyit mondott, hogy demokratikus, kapitalista társadalom csak ott alakulhatott ki, ahol előzőleg már évszázadok óta a protestantizmus, mai szóval a nyugat-európai puritán civilizáció volt a jellemző és az uralkodó. Weber koráig, de lényegében a múlt század közepéig kapitalizmus csak ott volt, ahol az emberek sok évszázad alatt kialakult tradícióik alapján takarékosak, fegyelmezettek, tiszták, vagyis puritánok voltak.

Weberhez szinte mindennap visszatérek. Érthetetlennek tartom, hogy mindmáig milyen kevéssé ismerték fel a jelentőségét. Egyetlen magyarázatot sejtek: a résztudományok szakbarbárjai rettegnek azoktól, akik szintézist képesek teremteni számos elkülönülten élő, munkálkodó tudományág felett és között. Márpedig korunk tudományos életét a szakosodott tudósok uralják.

A politológus Webertől a történészkedéshez a hidat Arnold J. Toynbee jelentette. Tőle tanultam meg, hogy a történelem igazi önálló szereplői nem a birodalmak, nem a nemzeti államok, még csak nem is a népek, hanem a kultúrák. Amit ő a kultúra alatt ért, én arra sokkal inkább a civilizáció vagy az értékrend kifejezést használom. Számomra ő festette fel először a nagy világtörténelmi vásznat. Tőle tanultam meg azt is, hogy a történelem zsákutcákkal, pusztulásokkal van tele, hogy az a ritka történelmi kivétel, amikor van kiút, még inkább ritka, amikor az felfelé vezet. Ez a megközelítési mód igazolta számomra azt, amit a biológiában tapasztalhattam. Minél magasabbra jut a fejlődési fokon valami, annál kevesebb fajtavariációja marad életben, és annál nagyobb a sérülés veszélye.

▉   A minőség társadalmáról

Douglas MacArthurnak, a Japánt megszálló amerikai csapatok parancsnokának az emlékirataiban olvastam, hogy 1950-ben neki mutatták be Japán első költségvetését jóváhagyásra. Meglepődve látta, hogy az összes kiadási rovat tartotta az előző évi szintet, de az oktatásra kétszer annyit szántak. Megkérdezte: „Miért az iskolákra akarnak sok pénzt fordítani, hiszen éhezik az ország?” A japán miniszterelnök válaszolt: „Éppen azért.”

A legolcsóbb gabonát, húst ott termelik, ahol a farmer jövedelme az elmaradott országokénak ötvenszerese. A legolcsóbb gépkocsit ott gyártják, ahol a legdrágább a munkaerő, Németországban és Japánban. A vállalkozók tudják, hogy a hatékonyság nem a munkaerő olcsóságán, nem a kutatásra, hirdetésre fordított költségek alacsony szintjén múlik. Ők tudják, hogy csak az maradhat versenyképes, aki a munkaerő minőségét, motivációját fontosabbnak tarja, mint a bérek összegét.

Miért nem tudják ezt a gazdaságpolitikusok és tanácsadóik, az elméleti közgazdászok? Fajunk történetének legnagyobb változását éljük, ennek ellenére még azt sem vettük tudomásul, hogy minőségileg más társadalomban vagyunk, aminek egészen mások a társadalmi törvényei. A jelenkori fejlett társadalom teljesítménye elsősorban attól függ, hogyan tudja a minőségi munkaerővel szemben jelentkező igényt kielégíteni. Cél a szellemi vagyonnak, a munkaerő minőségének maximalizálása.

▉  Új közgazdaságtanra van szükség!

Azért van szükség új közgazdaságtanra, mert a hagyományos közgazdaságtan még mindig a tőkés osztálytársadalom feltételei alapján állítja fel a követelményeit. Nem veszi tudomásul, hogy azok – a tudományos és technikai forradalom győzelme és a népességnövekedés leállása után – egészen mások lettek. Előtte a tőkefelhalmozás volt az elsődleges, jelenleg azonban a minél jobb munkaerő termelése lett az. Egyelőre látványos fejlődést csak azok az országok értek el, amelyekben a lakosság viselkedését Nyugaton a puritanizmus, a Távol-Keleten a konfuciánus viselkedés jellemzi. Mi határozza meg ezt a két viselkedési módot? Szorgalom, beosztás, fegyelem, rend, tisztaság, törvénytisztelet. Hol ilyenek az emberek? Csak ott, ahol magas a foglalkoztatás, ahol a lakosság magas százaléka nem önellátó, hanem részt vesz a társadalmi munkamegosztásban. A jelenkor által igényelt minőségű munkaerő csak ott alakul ki, ahol nagy a munkára fogottság, mert aki tartósan kívül reked a társadalmi munkamegosztáson, nem lesz, nem is lehet hasznos állampolgár. Erről azonban a közgazdaság-tudomány nem vesz tudomást. A liberális közgazdaságtan azt hirdeti, hogy aki nem termel a munkával járó költségnél nagyobb értéket, az ne is dolgozzon, ezzel szemben, aki tartósan nem dolgozik, kártékonnyá válik. Az elemi logikai szabályt sérti, aki a tartós munkanélkülit összevonja a rövid ideig munkanélkülivel. Az előbbi negatív, az utóbbi pozitív társadalmi jelenség. A hosszú munkátlanság szakmai és erkölcsi tekintetben leértékeli az érintetteket, a rövid ideig tartó pedig javítja.

Csak a társadalmi munkába beszervezett munkaerő viselkedése alakul az elvárásoknak megfelelő irányba, a tartós munkátlanság viszont az ellenkező irányba hat. Ahol jó a munkaerő minősége, oda megy a tőke, ott biztosítva van az átlagosnál gyorsabb fejlődés.

▉   Új társadalom, új közgazdaságtan

A közgazdaságtan még nem vette tudomásul, hogy a tudományos és technikai forradalom bázisán egészen új, minőségileg más társadalom jött létre ahhoz képest, amelyen klasszikusai létrehozták. A közgazdaságtan a tőkés osztálytársadalom igényeinek kiszolgálására épült, abban a gazdaság a tőke körül forgott. Tőke alatt a mai értelemben vett fizikai tőkét kellett érteni. Az ipari forradalom olyan – Marx fogalma szerint – alépítményt hozott létre, amelyben a társadalom teljesítménye azon múlott, mennyi tőke áll rendelkezésre a gyáripari technikai bázis létrehozására. A klasszikus közgazdászok és mai utódaik azt sem vették észre, hogy a tőkés osztálytársadalomban a munkaerő mennyisége és minősége meghaladta a társadalom igényét. Mivel ezt a tényt nem vették számításba, a munkaerő áron aluli megfizetését nem a túlkínálatból vezették le. A polgári közgazdaságtan a kizsákmányolás tényét természetes jelenségként fogta fel, a marxizmus pedig a tulajdonviszonyokkal magyarázta.

A tudományos és technikai forradalom azonban minőségi változást hozott. Olyan technikai bázist teremtett, amelyben már nem a tőke, hanem a tudás, a minőségi munkaerő lett a szűk keresztmetszet. Ennek a társadalomnak a teljesítménye már esősorban a munkaerő képzettségén, képességén és erkölcsén múlik. Nem véletlenül hangzik el egyre gyakrabban, hogy a jelenkori fejlett társadalmakat tudásalapúnak kell tekinteni.

Azt, hogy a jelenlegi fejlett társadalmak tudásalapúak, hogy abban nem lehet elég a tudás, elismerik, de a közgazdaságtan továbbra is csupán a fizikai tőkére épül, úgy tesz, mintha továbbra is a társadalom tőkeigényének kielégítése volna az elsődleges feladat, és mindent annak kellene alárendelni. Vagyis zavartalanul tovább él a tőkés osztálytársadalom közgazdaság-tudománya, és kísérőként annak marxista kritikája. A múlt század közepe óta ugyan egyértelmű, hogy minden olyan társadalomban, amelyikben viszonylag jó a munkaerő iskolázottsága és erkölcsi viselkedési normarendszere, garantálva van az élvonalba kerülés akkor is, ha nincs ehhez szükséges saját tőkéjük, ugyanis oda özönleni fog a tőke.

Egyelőre nem ismerünk olyan sikerországot, amelyikben nem magas az iskolázottság, nem nagy a tanulás társadalmi tekintélye. Vagyis a tudástőke rangja és társadalmi státusa a sikernek sokkal inkább elengedhetetlen feltétele, mint a saját tőkével való ellátottság. Előbb kell az iskolarendszert kiépíteni, annak társadalmi rangot szerezni, csak aztán jöhet a siker. Ahol magas az iskolázottság, ott nem kell aggódni a tőkehiány miatt, mert oda jön máshonnan is. Elég volna látni, hogy ott győzött először a tudományos és technikai forradalom, ott alakultak ki a fejlett társadalmak, ahol a reformáció hatására közel ötszáz évvel előbb bevezették az általános népoktatást, mint hogy arra a gazdaságnak igénye lett volna. Az utóbbi ötven évben ott lehetünk tanúi a történelem legnagyobb gazdasági sikerének, ahol évezredek óta a társadalmi érvényesülés záloga az iskolázottság. Elmondhatjuk: amelyik kultúrában nincs történelmi gyökere a tanulásnak, tekintélye az iskolának, hiába van sok tőkéje, nem sok hasznát veszi.

A siker másik záloga a kultúra, a viselkedési normarendszer. Ezt Max Weber már jó száz éve felismerte, amikor azt mondta: csak a protestáns etika mellett lehet a világ társadalmi és gazdasági élvonalába kerülni. Protestáns etika alatt puritán értékrendet, fegyelmezettséget, az idővel való gazdálkodást, munkaszeretetet, takarékosságot, tisztaságot értett. Ez már a tőkés osztálytársdalomban is igaz volt, de fokozottan igaz a jelenkorban. A tények azonban sem a polgári, sem a marxista közgazdászokat nem zavarják. A tudásvagyon építését nem tekintik vagyonképzésnek, számukra az csak fogyasztás. Ha csak annyit állapítunk meg a mai közgazdaság-tudományról, hogy abban a tudásvagyon gyarapítása kiadásnak számít, leírhatjuk, hogy éppen annyira elavult, mint az alkímia, az aranycsinálás.

Az elmúlt száz év tapasztalatai azt bizonyítják, hogy a közgazdaságtan makroszinten semmit nem látott előre, és tanácsai a tényleges fejlődési folyamatokat nem szolgálták. Abból, ami az elmúlt száz év során a világgazdaságban történt, semmit nem látott előre. Márpedig nem tudomány az, ami nem lát előre, aminek a tanácsai alapján nem lehet a jövőt építeni. Annak ellenére, hogy Weber állítását minden korabeli tény igazolta, a közgazdászok tudomást sem vettek róla.

Miért maradt Weber mellőzött? Mert megállapításainak tudomásulvétele esetén az egész közgazdaságtant újra kellett volna gondolni. Azokból ugyanis az következett, hogy a társadalmi, azon belül a gazdasági fejlődés sikere nem azon múlik, hogy mit tanácsol a közgazdaság-tudomány, hanem azon, hogyan felel meg az adott kultúra a kor kihívásainak. A tőkés polgárok tőkés társadalma és piacgazdasága például csak ott alakulhatott ki, ahol már évszázadokkal korábban jellemzővé vált a nyugat-európai puritanizmus.

▉   Mit kell érteni puritanizmuson?

A beosztást, a takarékosságot, a munkaszeretetet, a fegyelmezettséget, az idővel való gazdálkodást, a tisztaságigényt és a tanulás iránti elkötelezettséget. Ugyanis a gyáripari tömegtermelés sikeréhez és a felépítéséhez szükséges gyors tőkeképzéshez ez az értékrend volt az alapfeltétel.

Vegyük sorra a legfontosabb puritán erényeket:

Munkaszeretet. Nagyon szoros korreláció van a foglalkoztatottság és a gazdasági fejlődés között. Az igazán sikeres országokban a foglalkoztatás 80 százalék felett van, és ezen túlmenően is magas az egy dolgozó által évente ledolgozott órák száma. Az Európai Unió egyik nagy hátránya a két észak-amerikai állammal szemben, hogy azokban többen és többet dolgoznak, és őket is jelentősen megelőzik a távol-keleti országok.

Takarékosság. Ebben a tekintetben még nagyobbak a különbségek, mint a foglalkoztatásban. A Nyugat országaiban alacsony, gyakran negatív a megtakarítási ráta. Ezzel szemben a Távol-Keleten példátlanul magas. A Nyugaton a puritán északi államokban viszonylag magas, a mediterrán országokban pedig negatív. A távol-keleti ember előbb gazdagodik, aztán akar jobban élni. Elég volna Kínát és Indiát összevetni. Indiában volna sokkal nagyobb a felhalmozási igény, hiszen a gyorsan növekvő lakosság számára is kellene vagyont képezni, ezzel szemben a megtakarítási rátájuk törtrésze a kínainak. A közgazdaság-tudomány azonban nem a társadalom megtakarítását nézi, hanem hisztérikusan az államéra koncentrál. Az a kisebb baj, ha az állam a lakossággal szemben adósodik el, mint ha kifelé. Jellemző példa, ahogy a japán államadósság nagyságát figyelik, de nem veszik tudomásul egyrészt, hogy az állam maga is megtakarít, óriási tartalékot képez az amerikai állami értékpapírokban, másrészt nem kifelé, hanem a saját lakossága felé adósodik el. A japánok alacsony kamatra helyezik el a hazai bankokban megtakarításaikat, illetve vesznek állami értékpapírokat. Ezzel szemben az állam óriási mértékben gyűjti be a magasabb kamatozású amerikai államkötvényeket.

Tanulási igyekezet. Ebben van a Távol-Keletnek a legnagyobb előnye a Nyugattal szemben. A jelenkori fejlett társadalmakban a legjobb befektetés a tudás növelése, a tanulás. Ebben a távol-keletiek messze megelőzik a nyugatiakat. Elég volna megnézni, hogy az OECD felmérései szerint a világon a legjobb oktatás Dél-Koreában és Finnországban van. Amióta mérik, e két ország osztozik az első két helyen. Mindketten jelentős mértékben ennek köszönhetik, hogy az elmúlt ötven évben náluk nőtt a legjobban az egy lakosra jutó jövedelem. Nagyon sokan az oktatási rendszerrel azonosítják a társadalom szellemi vagyonának növekedését. Ebben azonban nemcsak az oktatásra fordított pénz és az alkalmazott módszerek fontosak, hanem ezeknél sokkal fontosabb a lakosság hozzáállása a tanuláshoz. Csak annak az országnak lehet sikeres az oktatási rendszere, ahol a szülők és a diákok ambicionálják a tanulást.

▉   Hol van puritanizmus?

Csak a mérsékelt égövben, de azon belül is csak ott, ahol egyrészt télen leáll a természet ajándékozása, másrészt ahol a vízi utak jelentős szerepet játszottak. Viszonylag egyértelmű, hogy a nyugat-európai és a kelet-ázsiai puritán viselkedés az északi mérsékelt égövön alakult ki. Fajunknak csak ott jellemvonása a takarékosság, a beosztás, az előre tervezés, a szolidaritás, ahol a teleket át kellett vészelni.

Európában az Alpoktól északra, de a leginkább karakterisztikusan a skandináv térségben. Ott az etnikai jövevények, a finnek és az észtek is puritánok lettek. Tehát a puritánság sem etnikai, hanem a természeti környezeten alapul.

A skandinávoktól délre élő angolszászok, germánok és a nyugati szláv csehek puritanizmusa is karakterisztikusan eltér a mediterrán latinokétól. Olaszországban és Spanyolországban élesen jelentkezik az ország északi és déli része közötti viselkedésbeli különbség. De ez minden olyan távol-keleti országban jellemző, ahol nagy az északi és déli országrész között az éghajlati különbség. Japán, Kína, Vietnam északi és déli térségei között jelentős a lakosság viselkedésében megmutatkozó eltérés. A puritánság mindenütt felerősödött a hegyek között, vagyis ott, ahol hosszabb a tél. Már ennyi is elég annak bizonyítására, hogy az emberek ott lettek leginkább beosztók, takarékosak, ahol a hosszú telet csak azok élték túl, akik a jó időben elegendő tartalékot gyűjtöttek.

Marad a kérdés: Észak-Oroszországban és Szibériában, ahol még hosszabb, keményebb a tél, miért nem puritánok az emberek? Itt lép be a hajózás jelentősége, illetve a hiánya. A tengereken, tavakon, lassú folyókon az emberek és termékek mobilitása olcsó, és nagy távolság győzhető le. A hideg éghajlatú Kanada a felső vízi utak hiánya ellenére mégis fejlett lett, mert oda a puritán Nyugat települt be, és az ország lakossága, gazdasági ereje kiváló kikötőjű nagyvárosokba tömörült. Az Egyesült Államok déli része és Ausztrália éppen úgy gazdag lett, mint az északi. Az ok ebben az esetben is az, hogy ott nem az eredeti kultúra él, hanem a nyugatról oda vándorolt puritán. Vagyis, a fejlett kultúra, ha talál üres életteret, mindenütt gyökeret verhet. Ennek bizonytéka nemcsak Észak-Amerika és Ausztrália betelepítése, de Izrael és Szingapúr sikere a trópusi éghajlaton. Kanadát és Ausztráliát a nyugat-európai kultúra kolonizálta, Izraelt a nyugat-európai zsidó, Szingapúrt pedig a kínai diaszpóra alapította.

▉   Az élboly és a lemaradók

A 20. század derekán megindult tudományos és technikai forradalom hatására megváltoztak a társadalmi és gazdasági élvonalba kerülés feltételei. További két kultúra értékrendje vált alkalmassá arra, hogy a térségébe tartozó népek a világ élvonalába emelkedhessenek.

• Kiderült, hogy a Távol-Keleten már több évezredes konfuciánus kultúra értékrendje kiválóan megfelel a kor követelményeinek. Ott ugyanis fokozottan érvényesek a nyugat-európai puritanizmus erényei. Még nagyobb a szorgalom, a takarékosság, a fegyelem, a tisztaságigény. Ezek a népek bizonyultak a leginkább alkalmasaknak arra, hogy a világgazdaságban a tömegtermékekkel szembeni igényt kielégítsék.

• Az elmúlt ötven év során a puritán kultúrával évszázadok óta érintkező nyugat-európai, individualista népek még a puritánoknál is alkalmasabbnak bizonyultak a tudományos és technikai eredmények elérésére és alkalmazására. Ezt jelzi Európában a Madrid–Róma-vonaltól északra élő, nem annyira puritán, inkább igényes, individualista népek gyors meggazdagodása. Amerikában is a gazdasági súlypont délre és nyugatra, a kevésbé puritán értékrendű államokba tolódott át.

Ma már a csak viszonylag jó mezőgazdasági és világviszonylatban nem versenyképes geológiai adottságok sokkal inkább hátránynak, mint előnynek bizonyulnak. A 19. században a világot uraló Nyugat-Európa mezőgazdasága és bányászata versenyképtelenné vált. Jelenleg az európai gazdaság fejlettsége a Golf-áramlat hatásával egyenesen, a mezőgazdasági és bányászati adottságokkal fordítottan arányos. Észak-Amerikában a puritán társadalmi és gazdasági kultúrára épült államokkal szemben az individualista és történelmi tekintetben gyökértelen államok – Kalifornia, Texas, Florida – jutottak előrébb.

Korunkban a társadalmi és gazdasági élvonal egyre inkább kiszélesedett, mégis csupán a fent említett három kultúrkörben lehetett sikeres. A világtörténelmi jelentőségű gyarapodást a Távol-Keleten élő másfélmilliárd ember felzárkózása, illetve annak ígérete jelenti. Ezzel szemben az emberiség kétharmada egyre jobban lemarad. Vagyis Weber állítása nemcsak az élvonalba kerülés kulturális feltételéről igazolódik, hanem az is kiderült, amit ő nem sejtett, hogy a többi kultúra egyre gyorsuló mértékben le fog maradni. Felismerését, az örökölt kulturális értékek jelentőségét, a társadalmi és gazdasági sikereknél is jobban igazolja a többség lemaradása.

A klasszikus értelemben vett mediterrán térség, vagyis a Madrid–Róma-tengelytől délre élő népek, az Európai Unió példátlan támogatása ellenére, egyre inkább lemaradnak. A két amerikai kontinensen a latin kultúrájú, ezeken belül is különösen az indián és az afrikai kultúrával keveredő népek viszonylagos lemaradása egyre fokozódik. Ma a két Amerikára az jellemző, hogy ott van gazdagság, ahova annak idején a nyugat-európai szegények vándoroltak azért, hogy kemény munkából megélhessenek. Ahova a politikai hatalom klientúrája meggazdagodni, az indiánokat kizsákmányolni, a katolikus klérus pedig erőszakosan téríteni ment, ott egyre reménytelenebb a felzárkózás. Mindennél jobban illusztrálja ezt az Egyesült Államok és Argentína szembeállítása. Az éghajlati és gazdasági adottságok tekintetében nagyon hasonló két térség közötti társadalmi és gazdasági különbség egyre nagyobb lesz. Miért? Mert az előbbit a dolgozni akaró, puritán nyugat-európai kisemberek, az utóbbit a mások bőrén, munka nélkül meggazdagodni akaró urak és térítő papok kolonizálták.

▉   Fontos tényezők figyelmen kívül hagyása

A közgazdaságtan tehát elavult, hiszen nem vesz figyelembe olyan tényezőket, amelyeknek igenis nagy hatása van a gazdasági sikerre. Tanácsokat ugyan adott a közgazdaság-tudomány, de egyáltalán nem bizonyította, hogy a tanácsainak megfogadása sikert eredményez. Nem ismerünk példát arra, hogy azok az országok sikeresebbek lettek volna, amelyikek jobban megfogadták a közgazdászok tanácsait. Mit is bizonyított az élet az ipari forradalomtól napjainkig?

Először is azt, hogy elsődleges a kultúra, a viselkedési mód megfelelése. Ezzel szemben a közgazdaságtan a kultúrát, a viselkedési módot nem tekinti a gazdaság működését alakító tényezőnek. Teszi ezt annak ellenére, hogy a 20. század derekáig csak azok az országok emelkedtek az élvonalba, csak azok értek el sikereket, amelyek a nyugat-európai puritán kultúrkörhöz tartoztak, és sikerük mértéke elsősorban attól függött, hogy a viselkedésük mennyire volt puritán. A század végére minden puritán kultúrájú nép az élvonalba került. A tiroliak példája ékesen bizonyítja a kultúra elsődlegességét. Az észak-tiroliak Ausztriában viszonylag stabil politikai és gazdasági viszonyok között éltek, tizede volt a kormányváltások száma, az infláció fele sincs az olaszországinak, ennek ellenére a két országban élő tiroliak eredményei azonosak. A példát kiegészíthetjük azzal, hogy időben ugyan jó száz év alatt, de mára minden alpi nép azonosan él, pedig a sorsuk nagyon eltérő módon alakult. A svájciak békében éltek, a bajorok, az osztrákok elszenvedték a náci terrort, a tiroliak fele részben osztrák, részben olasz államban éltek, a szlovének pedig a balkáni nyelvrokonaikkal közös bolsevik államban, és mára közöttük utazva szinte nem látjuk a különbséget, ha a nyelvüket nem halljuk, azt hisszük, hogy egyetlen nép országában járunk. Mi hozta e népeket mára közös nevezőre? Nem a közös állam, nem a hasonló politikai, illetve gazdasági módszer, hanem a rokon kultúra, viselkedési mód. Ugyanez a tapasztalat, ha a puritánok által gyarmatosított Észak-Amerika és Dél-Amerika közötti különbségeket vizsgáljuk. A Távol-Kelet sikere pedig rádöbbent minket arra, hogy a konfuciánus kultúrájú népek is képesek a világgazdaság élvonalához való felzárkózásra. Japán, majd Hongkong, Szingapúr, Tajvan és Dél-Korea mára már megtette ezt, és Kína is gyorsan halad a felzárkózás útján.

Az a tanulság, hogy a népek sorsa csak időlegesen függhet a politikai és gazdasági módszerektől, végső soron azt a lakosság kultúrája, viselkedési módja határozza meg. Ahol a lakosság puritán módon viselkedik, ott a gazdasági siker biztosított, ennek ellenére a közgazdaságtan számos elvárása között meg sem említi a puritanizmust. Még egyértelműbb választ ad azonban az a tény, hogy egyetlen nem puritán kultúrában sem hoztak sikert a különböző módszerekkel való kísérletezések. Latin-Amerikában nemcsak a Kubában alkalmazott bolsevik rendszer bizonyult sikertelennek, de a többiek sem értek el eredményt.

A sikert szolgáló kultúrához egyre inkább csatlakozik a nyelv is. Írország sikerének egyik oka az angol nyelvtudás, a skandináv államok, Hongkong, Szingapúr élre kerülésében döntő szerepe volt annak, hogy szinte általános az angol nyelv ismerete. Az Európai Unió nem angol nyelvű országaiban az angoltudás jelentős előnyt jelent, Magyarországon az angol nyelv ismerete mintegy kétszeresére, a német ötven, a francia vagy a spanyol harminc százalékkal növeli a munkaerő értékét. India közel százmilliárd dollár devizabevételt köszönhet annak, hogy a diplomások tudnak angolul. Ennyi szolgáltatást vásárol tőlük az angolul beszélő gazdag világ.

A közgazdaságtan tehát a lakosság kultúrájának, viselkedésének, életvitelének, nyelvtudásának sorsformáló jelentőségét fel sem ismerte. Nem tagadja, de nem veszi figyelembe.

A gazdaság működésének hatékonyságát jelentősen befolyásolja még a térségének gazdaságföldrajzi adottsága. A világgazdaság mintegy négyötöde, a jólétben élő, iskolázott emberek még nagyobb hányada a mérsékelt égövben lakik és dolgozik, azon belül is csak ott, ahol a nagy hajókkal megközelíthető kikötő pár száz kilométeres közelségben van. A tények tanúsága szerint nem a lakossághoz kell vinni a tőkét, hanem a lakosságot a jobb adottságú térségekbe telepíteni. Ezt bizonyítja Észak-Amerika és Ausztrália, ahol néhány centrumban koncentrálódik a lakosság. Ennek ellenére a politika, és ennek szolgálatában a közgazdaságtan, aránytalanul hátérbe szorítja a legfontosabb termelési tényező, a munkaerő térbeli elrendeződését. Minden állam, de az EU mint egész is, a kevésbé fejlett térségek felzárkóztatására, az ott élők számára munkaalkalom teremtésre fordítja erőforrásainak jelentős hányadát. A közgazdaságtan nem jutott el annak tudomásul vételéig, hogy a munkaerő hasznosulása, értéke jelentős mértékben függ attól, hol vonják be a munkamegosztásba. A munkaerő hatékonysága ugyanis rendkívüli mértékben függ attól, hogy milyen fejlett környezetben dolgozik. Ott kell tanulni, ahol jobb az iskola. Ott kell állást keresni, ahol ígéretesebbek a feltételek. Ott kell házat építeni, ahol magasabbak az ingatlanárak. A társadalom gazdasági teljesítménye, a nemzeti vagyon nagysága jelentősen függ attól, hogy a térben hogyan rendeződik át a hatékonyságának megfelelően. Ami a munkajövedelmek differenciálódását illeti: a vállalati szektorban a piac differenciál, és ösztönöz a térbeli mozgásra, a közigazgatásban az állam nivellál, ami ellene hat a térbeli mozdulásnak. E kétféle hatás ellentmondásosságával Olaszországban találkoztam. Északon a vállalatok közel ötven százalékkal magasabb bért fizetnek ugyanazért a munkáért, mint délen. Ezzel szemben az állami, önkormányzati alkalmazottak délen is ugyanazt a bért kapják, mint északi kollégáik. Az egyenlő munkáért egyenlő bér, ami a szakszervezeti mozgalmak követeléseként a tőkés osztálytársadalomban indokolt volt, az egyre integráltabb világban anakronizmussá vált. Marad tehát az a helyzet, hogy egy országon belül a fejlettebb térségben a tehetség, az ambíció a vállalkozási szektor felé, az elmaradott országrészekben pedig az állami szektor felé orientálódik.

Senki sem ismerte fel eddig a szállítás történelemformáló szerepét, hogy az abban történt technikai forradalmak milyen társadalom- és tudatformáló hatást fejtettek ki. Nyugat-Európa felemelkedését a szárazföldi mobilitás forradalma, a patkolt lovak, a hámok és kengyelek, valamint az első tengelyét fordítani képes kocsik teremtették meg. A szárazföldön azonban csak a vasúthálózat kiépülése emelte sokszorosára a személyek és áruk térbeli mobilitását. A közúti közlekedés és szállítás forradalma alig száz éves, a társadalmi hatása azonban ilyen rövid idő alatt is nagyobb, mint minden politikai eseménynek együttvéve. Végül a légi szállítás tolta ki a kikötőktől egyre nagyobb távolságra a kedvező gazdaságföldrajzi adottságokat. A jelenkor forradalmát pedig a kommunikáció mozgatja. Ez szőtte eggyé a tudományokat és a világgazdaságot.

A közgazdaságtan nem ismerte fel, és ma sem számol a gazdaságföldrajzi adottságok jelentőségével, pedig az emberi faj története ezek alapján, és nem a politika révén alakult. Fajunk Közép-Afrikából kivándorolva emelkedett naggyá. Néhány példa: életének kilenctizedében fajunk nagy többsége két nagy áramlat, a monszun és a Golf-áram térségében élt és fejlődött. Az első magaskultúrák a nagy folyamok öntözhető síkságain alakultak ki, ahol az anyagmozgatás a vízi utakra épült. Az európai kultúra első kibontakozását a Földközi-tenger példátlan adottságainak köszönhette. A világ óceánjainak meghódítása, majd az ipari forradalom Európa nyugati felének páratlan adottságaira épült.

Nézzük Magyarországra, illetve a Kárpát-medencére lefordítva a gazdaságföldrajzi adottságokból fakadó lehetőséget: ha a Duna nem a Balkánra, hanem nyugatra folyna, a sztyeppéről bevándorolt magyarság legalább annyira nyugati, puritán lett volna, mint a csehek. Kína lakosságának száma, kultúrája egészen másként alakul, ha a folyókat összekötő csatornahálózatot nem építik ki. Hollandia népessége kisebb és szegényebb lenne, ha nem hódítják el a tengertől területük leggazdagabb ötödét. Európa történelmében minden politikai eseménynél fontosabb döntésként tartom számon a következőket:

Ha a 16. század közepén a kor egyik legfontosabb kikötője és polgárvárosa, a meghódított Lisszabon lesz Spanyolország fővárosa, és nem a világgazdaságtól teljesen izolált Madrid, akkor az ország jövője sokkal kedvezőbben alakul. Franciaország lényegesen előbbre jut, ha nem Párizs, hanem egyik óceáni kikötője lett volna a székhelye. Németország sokkal jobban járt volna, ha Hamburg, a polgárváros lesz a főváros, nem pedig a keleti, porosz Berlin. Nagy Péter, az oroszok cárja bölcs volt, amikor a kontinentális Moszkva helyett a balti kikötőbe helyezte a fővárost. Ott ugyan ez sem volt elég, de mégis minden politikai intézkedésnél, háborúnál sokkal többet hozott. Ostoba döntést hozott Brazília és Ausztrália, amikor a fővárost, Madridhoz hasonlóan, a sokmilliós lakosú tengeri kikötők valamelyike helyett a pusztaságba telepítette.

A közgazdaságtan azt sem veszi tudomásul, hogy a fejlett társadalmakban a társadalom működtetéséhez szükséges vagyonnak egyre kisebb hányada a fizikai tőke, és egyre nagyobb hányada a szellemi vagyon. Az utóbbit nemcsak mérlegeiben hagyja figyelmen kívül, de a képzését nem vagyonnövekedésnek, hanem fogyasztásnak tekinti. Bármennyire érthetetlen, a közgazdaságtan az olyan társadalmat, amely gyorsan növeli képzési kiadásait, a túlfogyasztás bűnébe esőnek tekinti.

A közgazdaságtan legnagyobb hibája azonban, hogy a lakosság létszámának változásával nem számol. Minden biológiai lény elsődleges feladata az életteréhez igazítani a populációját. A közgazdaságtan modelljeiben nem is szerepel az élettérnek megfelelő lakosságszámhoz való igazodás.

Vannak még más egyéb érdekes tényezők, amelyekkel a közgazdaságtan nem számol:

A függetlenség. Minél kisebb egy állam, illetve minél függetlenebb a város, a régió, annál sikeresebbek a lakosai. Európában a leggazdagabb öt ország törpeállam, a nagyobb államokban az önállóbb tartományok, illetve városok a gazdagabbak. A viszonylag kis államok mindegyikében magasabb az egy lakosra jutó nemzeti jövedelem, mint a tízmilliónál több lakossal rendelkezőkben. Az 1–10 millió lakosú, azaz viszonylag kis országok foglalják el a nem törpék között az első öt helyet. A nagyobb országokban a jelentős autonómiával rendelkező nagyvárosok a gazdagabbak. A nagyobb országokban ott csökkent jobban az országrészek közötti fejlettségi különbség, ahol nagyobb volt a tartományok önállósága, és kisebb a lemaradtak központi támogatása. Fordítva: minél több állami támogatást kaptak a szegényebb országrészek, azok lemaradása annál jobban nőtt.

A történelmi hagyományok. A társadalmi és gazdasági fejlődés jelentős mértékben függ a történelmi hagyományoktól. Mára a nép romantikus történelmének gazdagságával fordítottan arányos az elért társadalmi és gazdasági eredmény. Európában a leggazdagabb Svájcnak mindig kicsi volt a külpolitikai szerepvállalása, nincsenek történelemformáló figurái. A skandináv országok történelmi szerepe is viszonylag szerény volt. Az elmúlt évtizedek két legsikeresebb népe, a finn és az ír történelme kivételesen szegény. Mindkettőnek még alig százéves a saját állama. Az előbbiek az oroszok, az utóbbiak az angolok szolganépei voltak. Az európai történelmet elindító görögök, olaszok, spanyolok, portugálok le vannak maradva. A franciák ezer éve az európai történelem főszereplői, mégsem tartoznak a leggazdagabbak közé. Az angolok voltak az ipari forradalmat követő kétszáz évben a politikai és a gazdasági élet főszereplői, mégis az elmúlt száz évben ők növekedtek a leglassabban. Észak-Amerikában az elmúlt harminc év során a legkésőbb alakult államok közé tartozó Kalifornia, Texas és Florida növekszik a legdinamikusabban. Ázsiában a gazdasági felzárkózás először Japánban történt meg. Azt követték a városállamok: Szingapúr és Hongkong, majd a Kínához viszonyítva kicsi Dél-Korea és Tajvan. Az óriás Kína csak most kezd felébredni, és aligha fogja a kisebbeket utolérni.

A vallási vakbuzgóság. Az elmúlt ötszáz év során a társadalmi és kulturális eredmény a vallási intézmények politikai és társadalmi befolyásával fordítottan arányos. Európán belül még az is igaz, hogy minél kevesebb szerepe van a vallásos hitnek, a vallási szertartásokon való részvételnek, annál eredményesebben, annál keresztényibb módon működik a társadalom. Az egyházak befolyása és a szertarásokon való részvétel éppen a skandináv országokban a legalacsonyabb, mégis a társadalmi közérzet azokban a legjobb. Ugyanakkor a papság befolyása, a vallási szertartásokon való részvétel erős a mediterrán kultúrájú világban és a kelet-európai népek körében, a mindennapi élet és a gyakorlat mégis a legkevésbé keresztényi, a társadalmi és gazdasági lemaradás pedig egyre nő. Látszólag ennek bizonyos mértékben ellentmond az Egyesült Államok, ahol a vallásos meggyőződés a fejlettséghez viszonyítva erős. A klérusok politikai befolyása azonban ott is kicsi. A keresztény – mindenekelőtt a katolikus – felekezetek súlypontja a lemaradó népek felé tolódik el. Ma már a katolikus szertartásokon részt vevők óriási többsége a lemaradó világból kerül ki. E téma szempontjából érdemes összevetni India és Kína teljesítményét is. Az előbbiben a vallások szerepe erős, az utóbbiban soha nem volt az.

Azonban hangsúlyozom, hogy a kis méret, a történelmi hagyományok szegénysége és a vallás szerepének visszaszorulása csak az egyébként felzárkózásra alkalmas kultúrákon belül jelent előnyt.

A fenti tények tükrében alakult ki a közgazdaság-tudományról az alábbiakban röviden összefoglalható véleményem, mely szerint a társadalmak gazdasági fejlődésében a tudati, a kulturális értékek szerepe sokkal nagyobb, mint azoké a szorosan vett gazdasági tényezőké, amelyekre a közgazdaságtan épül. A jelenlegi közgazdaságtan ugyan eredményesen alkalmazható rövid távon és vállalkozási szinten, de minél nagyobb a távlat és a vizsgálandó egység, annál inkább haszontalannak bizonyul.

▉   Iránytűim

Minden tudománynak az elsődleges feladata olyan törvények feltárása, amelyek alapján lehet látni, hogy milyen körülmények milyen jövőt determinálnak. A közgazdaságtan még egyetlen társadalom ismerete alapján nem tudta megjósolni, hogy milyen jövő vár rá. Ezzel szemben a gyakorlatban számos olyan társadalmi jellemzőt találtam, amely még nem csapott be.

Ha a lakosságot a puritán, illetve a konfuciánus viselkedés jellemzi, az alkalmazott rendszertől függetlenül felzárkózik. Ennek az ellenkezője is igaz. Nem ismerek olyan társadalmat, amelyik saját erejéből az élvonalba került volna annak ellenére, hogy nem a fenti két kultúra jellemzi a lakosság viselkedését. A bolsevista marxizmus a kelet-európai és a latin-amerikai kultúrában nem volt alkalmas a felzárkózásra. De e két kultúrában a nyugati demokráciákban bevált közgazdasági módszerek még olyan eredményt sem értek el. Ezzel szemben Kína a történelem legnagyobb sikerét érte el azon az úton, amely Kelet-Európában csődöt mondott.

Vannak csalhatatlan mutatóim. Mintegy kéttucat országban fordultam meg, és minden esetben helytállónak bizonyult a véleményem.

• Milyen a toalett az állomásokon és a parkolókban?

• Mennyi az eldobált szemét?

• Milyen a vásárcsarnok?

• Mennyi egy bérházban a rács és lakat?

• Milyenek a temetők?

• Mennyi és milyen erőszakosak a koldusok?

• Milyen az utakon a vezetési stílus?

• Mekkora a várható életkor?

• Milyen a jövedelmek differenciáltsága?

• Milyen az iskolázottság foka és differenciáltsága?

• Milyen nagy a világnyelveket ismerők aránya?

• Milyen a személyi tulajdon elleni vétségek gyakorisága?

• Milyen a gyermekvállalás struktúrája?

• Milyen az adómorál?

• Mekkora a korrupció?

• Mekkora a lakossági megtakarítások rátája?

Ezek a társadalmi viselkedési mutatók tévedhetetlen információkat adnak. Ha valaki veszi a fáradságot, és ezeket mutatókat 1-től 10-ig skálán értékeli és összeadja, minden közgazdasági statisztikánál helyesebb rangsort állíthat fel arról, hogy hol van, és hova jut ez az ország. Ezzel szemben ha valaki a maastrichti követelmények teljesítési foka alapján ítélkezik, hibás következtetésre jut. Ahol ezek a mutatók általában jók, nem vagyok kíváncsi a gazdasági szakma véleményére.

▉   Nem elég egy mutató

A 2011 februárjában megtartott G20-találkozón is végre felvetették, hogy nem elég egyetlen mutató alapján ellenőrizni az országok gazdaságának egyensúlyi állapotát. A tanácskozáson a Nemzetközi Valutalap vezetője a következő mutatókat javasolta:

• a fizetési mérleg,

• az árfolyammozgás,

• az államadósság és a költségvetési deficit,

• a valutatartalék szintje,

• a magánmegtakarítási ráta.

A bankárok szempontjából ezek a mutatók elegendőek, sőt igen jelentős előrelépés lenne ezek állandó figyelemmel kísérése. Nekem azonban kevés. Nem tér ki a gazdaság egyensúlyát determináló társadalmi háttérre:

• a népszaporulat mértéke,

• a foglalkoztatottság,

• az egy lakosra jutó nemzeti vagyon alakulása,

• a gazdaságilag aktívak képzettsége.

Első helyre tenném a népszaporulat mértékét. A népesség növekedésének elszabadulása korunkban a gazdasági egyensúly legnagyobb veszélyeztetője. Szerencsére a G20-akon belül csak az eleve túlnépesedett Indiát fenyegeti a túlnépesedés veszélye. A pénzvilág legerősebb szereplői e tekintetben nincsenek nehéz helyzetben, az emberiség egésze viszont annál inkább. A világ pénzügyei sem függetlenek attól – mivel az emberiség háromötöde nagyon gyorsan szaporodik –, hogy ez világpolitikai instabilitást is szül. Ennek a mutatónak a figyelemmel kísérése azért is fontos, mert kiderülne belőle, hogy fél százaléknál magasabb népességnövekedés eleve kizárja az érintett ország gazdasági egyensúlyát. Kiderülne, hogy társadalmi egyensúly nélkül nincs gazdasági egyensúly. Márpedig a nyersanyagforrások, az élelmiszerek és az energiahordozók piacán többségben vannak azok az államok, ahol nem lehetséges a társadalmi egyensúly. Az pedig már a múltban is kiderült, hogy a fejlett társadalmak gazdasági egyensúlyára milyen nagy hatása van az energia- és az élelmiszerárak alakulása.

A második helyre tenném a foglalkoztatottságot. Ahol a munkaképes lakosság jelentős hányada nem dolgozik, vagy csak keveset, és állami eltartásra szorul, ott sem a pénzügyi, sem a politikai egyensúly nem lehet tartós. A foglalkoztatási ráta sokkal fontosabb annál, hogy ne kelljen megbízhatóan mérni. A jelenlegi mérési módszere még a tőkés osztálytársadalom érdekére szabott. Például inaktívnak veszi a 18 év feletti tanulókat, vagyis a legfontosabb érték, a tudásvagyon termelését nem tekinti értéktermelő munkának, foglalkoztatásnak.

A foglalkoztatás mértékét figyelmen kívül hagyja. Pedig a dolgozók által évente ledolgozott órákban nagyon nagy különbség mutatkozik. A világgazdaság három legnagyobb térségében, Európában, Észak-Amerikában és a Távol-Keleten e tekintetben van a legnagyobb különbség. Ezért a foglalkoztatási arányt meg kellene szorozni egy olyan mutatóval, amely azt fejezné ki, hogy az évente ledolgozott órák mennyivel térnek el az 1800 órától.

A harmadik mérce az egy lakosra jutó vagyon alakulása. Ez a mérce leleplezné a népesség változásával járó vagyonigény nagyságát. Kiderülne, hogy az éves egyetlen százalékos lakosságnövekedés elvon egy százalékot az egy lakosra jutó fogyasztásból, és mintegy három százalékot az egy lakosra jutó vagyon szinten tartásából. Az ilyen országnak tehát évente legalább ennyivel gyorsabban kell növelnie a nemzeti jövedelmét, mint annak, ahol stagnál a lakosság száma. Ekkora sebességnövekedés azonban a környező országokhoz képest már irreális.

A negyedik mérce a 20–65 évesek átlagos iskolázottsága. Ez mutatná a szellemi vagyon nagyságát, a munkaerő minőségét. Alig tudnék fontosabb feltételt említeni, mint az oktatásba fektetett társadalmi erőfeszítést.

Amennyiben figyelembe veszik az utóbbi négy mutatót, világossá válik, hogy a világgazdaság egyensúlya el sem képzelhető a népesség jelen növekedése mellett. Sajnos nem várható, hogy a G20-ak erre oda fognak figyelni, a tudomány még kevésbé. Százszor annyit foglalkoznak a tudósok a nyersanyagforrások kimerülésével és az éghajlatváltozással, mint a sokkal nagyobb problémával, a túlnépesedéssel.

▉  A jóléti társadalom nem tőkés társadalom

A közgazdaságtan tudománytalanságát jól bizonyítja a tény, hogy máig nem vette tudomásul, hogy a világ fejlett részében általánossá váló társadalmi forma már minőségileg nem tőkés társadalom, attól sokkal inkább eltérő, mint amennyire a korábbi osztálytársadalmak egymástól különböztek. Minden előző társadalmi forma osztálytársadalom volt. Na de mit is jelentett az osztályuralom?

Az uralkodó osztály a lakosság legfeljebb huszadát jelentette. Vagyis a lakosok óriási többsége nem volt állampolgár, ténylegesen társadalmon kívüli helyzetben élt. A tőkés osztálytársadalom annyiban jelentett a korábbiakhoz képest előrelépést, hogy a lakosság jelentős hányada már formai tekintetben állampolgár volt. Ez azonban alig jelentett többet, mint azt, hogy a felnőtt lakosok ötöde választhatott. A választójog ilyen viszonylagos kiszélesítése azonban a gyakorlatban szinte semmit sem számított.

A nők és a gyerekek az állampolgári jogokból ki voltak rekesztve. Ez ugyan kodifikálva csak a római jogban volt, ahol csak a szabad polgárok családjainak legidősebb férfi tagja volt állampolgár. A társadalomtudományok szégyene, hogy a nők és a gyermekek társadalmi kiszolgáltatottságával alig foglalkozik. A tőkés társadalom ugyan ebben a tekintetben is hozott némi fejlődést, de minőségi változást nem jelentett. A lakosság óriási többségét kizsákmányolták. Ennek következtében a nagy többség a létminimum határán, a hatalom birtokosai viszont fényűzően éltek. Az osztálytársadalmak közös vonása volt a nagy többség kizsákmányolása, annak csak a formája változott. Igyekeztek a többiek rovására terjeszkedni. Ennek céljából, illetve az ellene való védekezésre óriási erőforrásokat mozgósítottak. Minden eszközt megragadtak, hogy elfojtsák a lakosságban rejlő szellemi energiák kibontakozását. E törekvésük érdekében működtették a vallási szervezeteket. Minden társadalom üldözte, és minden vallás számára a legnagyobb bűn a gondolkodás, a jobbító szándék volt. A tőkés társadalmakban is a tudományos és technikai fejlődés számára csak azokon a szűk területeken biztosítottak fejlődési lehetőséget, amelyekre az elnyomó hatalomnak szüksége volt. Mégis a tőkés társadalom volt az első, amelyik már legalább a gazdasági feladatok jobb megoldását szorgalmazta. Előtte csak a haditechnika és a luxusigények kielégítése terén engedték meg az újításokat. Nem volt vertikális mobilitás. Az uralkodó osztályokból szinte nem lehetett lekerülni a kizsákmányoltak közé, az onnan való felemelkedés pedig még ritkább kivételnek számított.

Sorolhatnánk az osztálytársadalmak egyéb közös vonásait, de talán ennyi is elég annak bizonyítására, hogy a lakosság óriási többsége számára nem volt az osztálytársadalmak között minőségi különbség.

▉   Milyen változást hozott a jelenkor fejlett társadalma, a jóléti társadalom?

A lakosság összessége először lett állampolgár, választó és választható. Ez ugyan nem jelenti a gyakorlatban a társadalmi egyenlőséget, csak azt, hogy a társadalom egészén belül nincs jogi akadálya a vertikális és horizontális mozgásoknak, ami ennek köszönhetően a korábbiak sokszorosára nőtt. A jelenlegi társadalmak hatalmi és jövedelmi elitjének jelentős hányada, sok esetben a többsége lentről emelkedett fel. Először valósul meg a nők és a gyerekek egyenjogúsága. Annak ellenére, hogy ma ez még nem teljes, de az átlag számára is sokkal nagyobb a társadalmi és anyagi függetlenség, mint korábban az uralkodó osztályokon belül volt. A nők egyenjogúsága az anyagi függetlenségnél is jobban megjelenik a szexuális életükben és iskolázottságukban. A nők anyagi függetlenségét az egyre több olyan munkaalkalom teremtette meg, ahol a férfiak nagyobb fizikai ereje nem szükséges. A szexuális egyenjogúságot a megbízható és olcsó fogamzásgátlás, a háztartási munkák gépesítettsége és a származás szerepének csökkenése hozta magával. A többség kizsákmányolása nemcsak megszűnt, de meg is fordult. Ma éppen a társadalom elitje dolgozik sokat, egyre többet, az alsó harmada pedig egyre passzívabban, a gazdagok által fizetett adókból élhet. Az osztálytársadalmakban a hatalom birtokosai alig dolgoztak, a kizsákmányoltak pedig erejükön felül sokat. Korábban a hatalom birtokosai adómentesen élhettek, ma ők fizetik, még a jövedelmükhöz viszonyítva is, a legtöbb adót. Ezzel szemben a társadalom alsó harmada eltartott, kevesebb adót fizet, mint amennyit a társadalomtól visszakap. Egyre inkább kialakul egy olyan helyzet, amelyben a társadalom jelentős hányada a hatékony felső harmad eltartására szorul. A középső harmad létrehozza a működési költségeit. Az alsó harmad pedig mások által eltartottá vált.

Ezzel kapcsolatban merült fel az olyan elmélet, hogy a társadalomnak nincs szüksége az alsó kétharmadra. Ez csak rövid távon látszik igaznak. Ugyanis a hatékony felső harmadot csak az egész lakosság tehetséges szaporulata biztosíthatja, azt az egészből kell kiválogatni. Ha csak a felső, az adott időben hasznos rétegből állna a társadalom, akkor a következő generációban már csak az egyharmadnak a harmada volna hatékony. A modern társadalom hatékonysága nem attól függ, hogy mennyi adót fizet, mennyi embert tart el a felső harmad, hanem attól, hogy milyen széles merítésből került ki a hatékony harmad. Ezt igazolja az a tény, hogy az elmaradott társadalmakból a legfejlettebb országok magukhoz szipkázzák a tehetségeseket, vagyis még a saját népességük egésze sem elég merítési alap arra, hogy fölénybe kerülhessenek a versenytársaikkal szemben. Az országon belül sem megoldás az, ha csak annyi fiatal kap megfelelő képzést, ahányra igény van, hanem minél több van, annál jobb lesz a merítés.

A modern társadalom hatékonysága tehát elsősorban a felső harmad minőségére épül, de a minőség sokkal inkább a merítés nagyságától, mint a képzés módszereitől függ. Ebből fakadóan kell a modern társadalomnak jólétinek lennie.

A modern társadalom érdeke nem kívánja meg a mások rovására történő politikai és katonai terjeszkedést. Ez a változás kettős alapon jött létre: minél képzettebb és gazdagabb a társadalom, annál inkább nem szaporodik, ezért sem igényel nagyobb életteret. A homo sapiensnek történelme során először nem kell félnie a túlszaporodástól. Csak a képzett és gazdag ember szaporodik olyan mértékben, hogy nem igényel egyre nagyobb életteret. Előnyből hátránnyá vált a mások feletti politikai uralom. Amíg minden korábbi társadalom számára fontos volt az életterének növelése és az elmaradott térségek feletti uralma, addig ez a két cél a fejlett társadalmakban a visszájára fordult. A fejlettebb társadalmaknak csak a kevésbé fejlettek szellemi elitjére van szüksége. Ezt pedig nem kell erőszakkal elrabolni, hiszen önérdekből is odavándorol. Nemcsak ott kap nagyobb jövedelmet, de nagyobb a szakmai érvényesülésének a lehetősége is.

A modern társadalom elsődleges célja a tudás gyarapítása és a vertikális és horizontális társadalmi mobilitás maximalizálása. Csak így valósulhat meg a tehetségek feltárása, és a leginkább megfelelő helyen történő hasznosítása.

Összefoglalva: a társadalomtudományok általában, de mindenekelőtt a közgazdaság-tudomány, úgy kezelik a modern társadalmat, mintha tőkés osztálytársadalom volna. Ezzel szemben a tőkés társadalom sokkal jobban hasonlított a rabszolga- és a feudális társadalomhoz, mint a jólétihez. Azok lényegi vonásai közösek voltak, ezzel szemben a modern társadalom minden fontos sajátossága alapvetően más, mint a tőkésé volt.

▉   A fogyasztói társadalom alapja a tudás

A tőkés osztálytársadalom azzal ment át a társadalomfejlődés eddigi legnagyobb változásán, hogy az lett a szűk keresztmetszete, ami ellen minden korábbi társadalomnak védekeznie kellett. Mára az emberiség egy része már olyan társadalmakban él, amelyekben nem kell védekezni a túlnépesedés és a tudás terjedése ellen, sőt ez lett az igazi szűk keresztmetszet. A fejlett társadalmakban a népesség már inkább fogy, mint növekszik, a legnagyobb hiány pedig a tudás lett. Minden korábbi osztálytársadalmat a népesség növekedése és a tudás terjedése elleni védekezés jellemezte. Ebben közösek voltak. Ezzel szemben az eltérésüket a mindenkori szűk keresztmetszetük határozta meg. Amikor a társadalomnak minél több képzetlen munkaerőre volt szüksége, akkor az ilyen munkaerő tulajdonlása lett a társadalmi berendeződés alapja, a munkaerő, a rabszolgák tulajdonosai váltak az uralkodó osztállyá. Amikor az élelmezést biztosító termőföld lett a szűk keresztmetszet, akkor a föld tulajdonosai váltak uralkodó osztállyá. Ilyen okból alakultak ki a különböző feudális társadalmak. Amikor a gyáripari technika hasznosításához minél több tőke és a minél olcsóbb, képzetlen munkaerő kellett, akkor a tőketulajdonosok lettek a társadalom urai, kialakult a tőkés osztálytársadalom. Ezek azonban mind osztályuralomra épülő, a népesség növekedése és a tudás terjedése ellen védekező társadalmak voltak. Amióta a tudományos és technikai forradalom hatására a jólét és a képzettség viszonyai között megállt a népesség természetes növekedése, és a társadalom egyre több, az átlagnál tehetségesebb és magasan képzett munkaerőt igényel, a társadalom szellemi elitje vált uralkodóvá. Ezen igény kielégítését szolgálja a jóléti társadalom.

Miért kell a jóléti társadalomnak a történetesen nem hasznos tagjai aktív támogatásáról gondoskodnia? Mert a tehetség nem örökölhető, a társadalom számára szükséges tehetségek kiválasztásához az egész lakosság gyermekei közül történő merítés szükséges. Ennek érdekében válik elkerülhetetlenné, hogy a megtermelt nemzeti jövedelem nagy hányadát, minimum harmadát, egyre inkább a felét az államnak kell, döntően nivellálási célokra, visszaosztani. Minél fejlettebb a technika, a piac annál jobban igényli a minőségi munkaerőt. Ennek következtében a munkajövedelmek egyre jobban differenciálódnak, a társadalomnak a következő generációra vonatkozó igénye azonban ennél sokkal nivelláltabb jövedelemarányokat kíván meg. Ebből fakad a korábban elképzelhetetlen mértékű és szinte mindenkit érintő adóztatás. Még a baloldali társadalomtudósok sem helyeznek elegendő hangsúlyt arra a tényre, hogy minden előző társadalomban az adókat a szegény, a lét határán küszködő többség fizette, az uralkodó osztály pedig adómentességet élvezett. A jóléti társadalomban viszont az uralkodó osztály fizet korábban elképzelhetetlen mértékű adókat, a legszegényebb harmad pedig lényegesen többet kap az államtól, mint amennyi adót fizet. A modern társadalom nagy adóigényéből az következik, hogy a profitorientált vállalkozások jövedelmezősége elsősorban, minden másnál jobban, attól függ, hogyan tudják minimalizálni az állami elvonások mennyiségét. Ebben az adózást csökkentő igyekezetben nem ütközik a munkaadó és a jó minőségű munkavállaló érdeke, mivel a vállalkozás jövedelmezősége jobban függ a munkaerő minőségétől és érdekeltségétől, mint a nekik kifizetett bérek nagyságától. Ebből fakadóan a vállalkozónak és a minőségi munkaerőnek az állammal szembeni érdeke közös.

Az állami elvonások és az azokból visszaáramoltatott jövedelem a társadalom különböző rétegeit eltérő módon és mértékben érinti. A jövedelemélvezők felső harmada sokkal több adót fizet, mint amennyit számára visszaosztanak. Annál inkább így van ez, minél magasabb a jövedelem. Ez a harmad tehát a minél kisebb adó híve. Ez a réteg is egyre kisebb arányban áll tőkésekből, vállalkozókból, a többségük magasan kvalifikált, kiemelkedő képességű alkalmazott. A középső jövedelmi harmad alig fizet több adót, mint amennyivel a visszaosztásból részesül. Ezek az adózás mértékével szemben viszonylag semlegesek. Ennek ellenére kevesebb adót és több juttatást szeretnének. Az alsó jövedelmi harmad sokkal többet kap az államtól, mint amennyit fizet. Ezek a jóléti állam elkötelezett hívei.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.