A FELKELŐ NAP HÁZA

Slágerré vált népdalok
Népdallá vált slágerek

Válogatta, fordította, újraköltötte és megjegyzéseivel fűszerezte
FÁBRI PÉTER

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A fordító előszava

Gaudeamus igitur

Ach, du lieber Augustin

Ma come balli bene bimba

Kalinka moja

Trois jeunes tambours

Sur le pont d’Avignon

Los cuatro muleros

Greensleeves

What shall we do with the drunken sailor

Auld Lang Syne

My Bonnie

From Far Away

Hava Nagila

Hevenju shalom alechem

The House of the Rising Sun

Jingle Bells

There is a Tavern in the Town

Banks of the Ohio

Swing Low, Sweet Chariot

Were You There, When They Crucified My Lord?

Cielito lindo

La cucaracha

Szakura

Impresszum

A fordító előszava

Ebben a könyvben ismeretlen ismerősökkel találkozik az olvasó. Olyan dalokkal, amelyek többségét valószínűleg maga is dalolta már, de amelyek közül alig egy-kettőnek volt eddig magyar szövege. Ki ne énekelte volna el életében legalább egyszer, halandzsázássá vált latinnal, a Gaudeamus igitur-t, és ki ne ismerné (ha a szövegben a címnél nem is jutott tovább) a Hava Nagilá-t?

Ismerősek tehát ezek a dalok és többnyire mégis ismeretlenek. Azt is sokszor énekeltük közülük, amelyikről azt sem tudtuk, honnét való, sőt azt sem: sláger-e vagy népdal? Mert nem minden népdal sláger, és nem minden sláger népdal. Némely népdal egyenesen költészet. Az ilyet többnyire költő írta, csak éppen többnyire nem tudjuk, kicsoda. Néhány dal története, mint ez majd az egyes dalokhoz fűzött jegyzeteimből látszik, pontosan mutatja, hogyan lesz egy népdalból költői mű és viszont. Pl. Robert Burns és az Auld Lang Syne esetében: Burns egy régi skót toposzból írta ezt a versét, amely aztán visszavedlett népdallá. A néprajztudomány és a kultúrtörténet persze már régóta ismeri a le- és felszálló kultúrjavak fogalmát. A Greensleeves vagy az Auld Lang Syne – akárcsak nálunk a Tavaszi szél – tipikusan ilyen le-fel szálló kultúrjav. És lent is, fent is kultúrjavítja az életünk minőségét.

Egyik legmeglepőbb tapasztalatom volt fordítás közben, hogy egyes dalokról, amelyek világslágerként jutottak el hozzánk (mint például a The House of the Rising Sun az Animals együttes földolgozásában a hatvanas években), kiderült, hogy népdalok és viszont: a népdalnak hitt Cielito lindo egy mexikói szerző műve. Egyes népdalok tehát egyetlen előadóhoz kötődő világszámokká, slágerekké, egyes slágerek pedig sokak által sokféleképpen énekelt dalokká, tulajdonképpen népdalokká váltak.

A telekommunkáció és az újkori népvándorlás (a turizmus) révén a dalok világában is bekövetkezett az információs robbanás, és kialakult egy olyan zenei közkincs, amely ma már a világirodalomhoz hasonlóan az egész emberiség közös szellemi öröksége. Ennek a zenei közkincsnek a kialakulása időben valamivel megelőzte annak az izének a megszületését, amit ma kereskedelmi okokból világzenének (world music) neveznek, és aminek definiálására, a hatvanas-hetvenes évek folk-, folk-beat és folk-jazz mozgalmától való elhatárolására jelen sorok szerzője például nem merne vállalkozni. Ugyanis még emlékszik Donovanra és Bob Dylanre, Joan Baezre és a meggyilkolt chilei Victor Jarára, a száműzetést választó Quilapayún együttesre, a Sebő-Halmos duóra és a Kolindára.

Az ebben a kötetben szereplő dalok tehát olyan népdalok, amelyek az őket megteremtő néptől mára már elszakadva, sajátos világpolgári életet élnek, de éppen ezen a módon hirdetik a születésük hátteréül szolgálkó különféle kultúrák különféle értékeit.

Amikor aztán ez ember egyetlen nyelvre fordít le ennyiféle dalt (kilenc nyelven beszélő tizennégy náció huszonnégy dalát), sajátos jelenségnek lesz tanúja. Különös módon kezdenek vibrálni a dalok. Egyrészt magyar szövegük – tartalmuk – megjelenítésével hirtelen éppenséggel idegenebbé válnak. Hiszen úgy megszoktuk őket eredeti nyelvükön (amelyet nem nagyon értettünk), és magyarul történő megszólalásuk olyan szokatlan, hogy mintha épp a fordítás hatására válna még angolabbá az angol, olaszabbá az olasz dal. Másrészt a fordító – nem tehetvén mást – ösztönösen is a magyar népdalok és a régi magyar költészet nyelvi kincsét, fordulatait, mondatfűzését alkalmazza e dalok magyarításakor, ennek következtében viszont némelyik dal idegenségében is úgy szólal meg, mint egy elfelejtett és most napvilágra került magyar népdal. Ekképpen aztán a világ népeinek kollektív emlékezetében megőrzött dal egyszerre a mi nemzeti emlékezetünk járataiban is otthonosan kezd mozogni. Végül pedig egyes dalok esetében (ilyen például a japán Szakura) a kényszerítő erejű zenei mondatszerkezet okán a fordító a magyar nyelv eszközeit kénytelen az idegen gondolkodásmód kifejezésére alkalmassá tenni, és akkor váratlanul az az érzése támad, hogy nem a japán dal vált magyarrá, hanem a magyar nyelven csillan át e távoli kultúra képekben alakot öltő lelke. És meglepett örömmel tapasztalja anyanyelve kimeríthetetlen gazdagságát és színes prozódiai lehetőségeit. Mivel: a változatosság gyönyörködtet – varietas delectat. És ebben a gazdag, változatos világban mégis annyi minden közös. Ez a közös szólal meg ezekben a dalokban is - most éppen magyarul.

Fábri Péter,
Budapest, 2002. szeptember 1.

Gaudeamus igitur

Német diákdal

Gaudeamus igitur
De brevitate vitae

C.W. Kindleben 1781.

Gaudeamus igitur,  
Juvenes dum sumus;
Gaudeamus igitur,  
Juvenes dum sumus;
Post jucundam juventutem,
Post molestam senectutem
Nos habebit humus!
Nos habebit humus!

Vita nostra brevis est,  
Brevi finietur,
Vita nostra brevis est,  
Brevi finietur,
Venit mors velociter,
Rapit nos atrociter,
Nemini parcetur.
Nemini parcetur.

Ubi sunt qui ante nos
In mundo fuere?
Ubi sunt qui ante nos
In mundo fuere?
Vadite ad superos,
Transite ad inferos,
Hos si vis videre.
Hos si vis videre.

Vivat academia,  
Vivant professores,
Vivat academia,  
Vivant professores,
Vivat membrum quodlibet,
Vivant membra quaelibet,
Semper sint in flore!
Semper sint in flore!

Vivant omnes virgines  
Faciles, formosae,
Vivant omnes virgines  
Faciles, formosae,
Vivant et mulieres,
Tenerae, amabiles,
Bonae, laboriosae!
Bonae, laboriosae!

Vivat et respublica  
Et qui illam regit,
Vivat et respublica  
Et qui illam regit,
Vivat nostra civitas,
Maecenatum caritas,
Quae nos hic protegit!
Quae nos hic protegit!

Pereat tristitia,  
Pereant osores,
Pereat tristitia,  
Pereant osores,
Pereat diabolus,
Quivis antiburschius,
Atque irrisores!
Atque irrisores!

Quis confluxus hodie  
Academicorum?
Quis confluxus hodie  
Academicorum?
E longinquo convenerunt,
Protinusque successerunt
In commune forum;
In commune forum;

Vivat nostra societas,  
Vivant studiosi
Vivat nostra societas,  
Vivant studiosi
Crescat una veritas,
Floreat fraternitas,
Patriae prosperitas.
Patriae prosperitas.

Alma Mater floreat,  
Quae nos educavit;
Alma Mater floreat,  
Quae nos educavit;
Caros et commilitones,
Dissitas in regiones
Sparsos, congregavit;
Sparsos, congregavit.

Örvendezzünk, társaim
Az élet rövid voltáról

C.W. Kindleben 1781.

Örvendezzünk, társaim,
míg e földön élünk!
Örvendezzünk, társaim,
míg e földön élünk!
Túl a lázas ifjúságon,
s vénen átélt bosszúságon
majd a sírból nézünk!
Majd a sírból nézünk.

Merre jár, ki vígan élt
itt a földön érgen?
Merre jár, ki vígan élt
itt a földön érgen?
Följutott, vagy mélybe hullott,
mind a bíró elé kullog,
aki él, hát éljen!
Aki él, hát éljen!

Életünk egy röpke perc,
gyorsan múló álom!
Életünk egy röpke perc,
gyorsan múló álom!
Halni élünk, jön a Vendég,
s visz magával, visz a Nemlét,
messze szálló szárnyon!
Messze szálló szárnyon!

Gaudeamus igitur
Régi, latin nyelvű, német diákdal.

Szövege valószínűleg a XIII. századból származik, itt közölt változata Christian Wilhelm Kindleben (1748-1785) 1781-ben, Halléban kiadott diákdal-gyűjteményéből való. Dallamának is több változata ismeretes. A legközismertebb, Magyarországon is énekelt változat 1788-ban jelent meg egy Lipcsében kiadott gyűjteményben, Kindleben szövegváltozatával. Két német költő írt verset erre a dallamra: a XVIII. században Johann Christian Günther, a XIX. században Friedrich Schiller.

Amikor én iskolás voltam, még csak az érettségizők ballagtak, és az ő esetükben azért volt rá halvány esély, hogy viszonylag pontosan eléneklik a latin szöveget. Ma már az óvódások is ballagnak és éneklik a Gaudeamust. Na most aztán kérdés, mi jobb: ha ezentúl is össze-vissza halandzsáznak, vagy inkább megtanulják ezt a szép új magyar szöveget és azt csacsogják pirinyó hangjukon: „halni élünk, jön a Vendég, s visz magával, visz a Nemlét”. Mely magyar szöveg meglehetősen hűséges mása az eredetinek.