FEJTŐ FERENC

A magyar tragédia

1956

JEAN-PAUL SARTRE

ELŐSZAVÁVAL

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

AZ 1956-OS MAGYAR FORRADALOM FRANCIA SZEMMEL       5

JEAN-PAUL SARTRE ELŐSZÓ-LEVÉL

1. EGY NÉPI DEMOKRÁCIA SZÜLETÉSE

A győzelem eredménye

A „cordon sanitaire”-től a vasfüggönyig

A népi demokráciák születése

Magyarország a hidegháborúban

Demokratikus és parlamentáris előjáték

2. A RAJK-PER

Rajk vallomása

A fővádlott: Tito

A többi vádlott

A per gépezete

Ahol az ítéletet a per előtt hozzák

A vallomás dialektikája

A tökéletes bűnösség

A Rajk-ügy nemzetközi hatása

3. A RAJK-PER UTÁN: MAGYARORSZÁG GYORSÍTOTT SZOVJETIZÁLÁSA

Új magyar politikai szerkezet

Túliparosítás és anarchikus tervgazdálkodás

A kommunisták és a parasztság

A szövetkezetek tündöklése és bukása

A Lukács ügy, avagy a zsdánovizmus és a magyar értelmiség

A Sztálinizmus a vallás ellen

Közoktatás és harc az ifjúság lelkéért

4. NAGY IMRE KÍSÉRLETÉTŐL RAJK LÁSZLÓ REHABILITÁLÁSÁIG

Nagy Imre kísérlete

Áttérés a kollektív vezetésre

A népgazdaság fejlődése

Az ötéves terv revíziója

A parasztság megnyugtatása

A kisipar újjászületése

Az életszínvonal emelése

A munkafegyelem megerősítése

Több szabadság az értelmiségnek

Vallásszabadság

A törvényesség megszilárdítása

Az internálótáborok bezárása

A rendőrség hatalmának csökkentése

A tömegek részvétele

Az új Népfront

Az új gazdasági kísérlet nehézségei

A hibás elképzelések kritikája

Rajk rehabilitálása

A Rajk-temetés

5. A FORRADALOM ELŐJÁTÉKA: AZ ELMÉK FELKELÉSE

6. KITÖR A FORRADALOM

Urán és forradalom

A megrágalmazott forradalom

A boldogságtól a robbanásig

1956. október 23-a, este 20 óra: a döntő perc

Október 24-e, este

Október 25.

Október 26.

Október 27.

Október 28.

Október 29.

Október 30.

Október 31.: Feltételes szabadság

A szovjet beavatkozás

Október 31-e, a fordulat napja

November 1.

November 2.

November 3.

November 4.

A Kádár-kormány

Mi történt a Kremlben? És Belgrádban?

Budapest, november 5–7.

Görcsrohamok

7. IDEIGLENES UTÓSZÓ

NAGY IMRE ARCKÉPE 1957. SZEPTEMBER 14.

NAGY IMRÉRŐL 1989-BEN

Az 1956-os magyar forradalom francia szemmel{1}

Számomra a magyar forradalom valójában nem 1956. október 23-án, a magyar egyetemisták Lengyelország iránti rokonszenvtüntetésével kezdődött, hanem 1953. március ötödikének éjszakáján. Éjfél felé felébresztett az Agence-France Presse főszerkesztője. Emlékszem a nevére, mert jóban voltunk, Monsieur Fils-nek hívták.

–Sajnálom, hogy zavarom – mondta –, de Moszkvából jelentették, hogy meghalt Sztálin elvtárs. Írjon azonnal kommentárt, nagy szükség van rá.

–Hány flekket? – kérdeztem.

–Most másfél flekk is elég – válaszolta –, mikor hívhatom vissza?

Gondolkoztam.

Másfél flekken meséljem el az életét, nahát! Ifjúságát, teológiai tanulmányait, találkozását a marxizmussal, szerepét Lenin oldalán a kommunista pártban… az 1929-es teljes hatalomátvételig, a kolhozosítás rettenetét, az alkotmány kihirdetését, szerepét a honvédő háborúban, azután Jaltát és Potsdamot, a hidegháborút egészen szentté avatásáig, amely megtörtént 1952-ben a XIX. pártkongresszuson. Mindezt másfél flekken.

–Figyeljen – mondtam –, ha öt flekkre lenne szüksége, visszahívhatna egy félóra múlva, de másfél flekkhez legalább két órára van szükségem.

–Nem – felelte –, hamarabb kell. Maradjunk másfél flekknél és egy fél óra múlva visszahívom. A további részletekre bőven lesz ideje, mert azt hiszem, valóban fontos eseményről van szó. Tehát egy fél óra múlva… – és ezzel letette a kagylót.

Egy órával később lediktáltam egy gyorsírónőnek a szöveget, de sok fáradtságomba került. A hír, az igazat megvallva, nem lepett meg. Néhány héttel előbb az Agence-France Pressnél, ahol 1944 novemberétől dolgoztam, a rádió figyelőszolgálatának egyik munkatársa felhívta figyelmemet a Pravdában megjelent cikkre, amelyet egy tekintélyes orvos írt az emberi életkor több évtizedes meghosszabbításáról. Ez a munkatárs Arkadij Sztoljipin volt, a cár hajdani miniszterelnökének Franciaországba emigrált fia, akinek apját az anarchisták megölték. „Furcsa – mondta Sztoljipin –, a Pravda cikkei általában a pártvezetés azonnal végrehajtandó utasításait teszik közhírré. Ilyen tudományos cikket még sohasem olvastam benne. Mi lehet a magyarázat?” Rövidesen megegyeztünk abban, hogy a cikk ezúttal nem a párt tagjainak, de magának a Nagy Főnöknek szólt. Sztálint, miután börtönbe vettette életének megrövidítésével gyanúsított orvosait, meg kellett nyugtatni. Erre szolgált az egyik nem zsidó orvos cikke, akit teljhatalmú rendőrfőnöke, Berija szabadon hagyott. Eszmecserénk végén arra a következtetésre jutottunk, hogy Sztálin, akinek hetvenedik születésnapját nemrég több millió imádója ünnepelte, súlyos beteg. Véleményünket közöltük főszerkesztőnkkel, aki diplomatikusabbnak vélte, ha nem hozza nyilvánosságra, hanem a „függő ügyek” dossziéjába rakja.

Megírtam tehát hírmagyarázatomat, amely természetesen lexikoncikkhez hasonlított. Befejezésül feltettem a kérdést: „A nagy Sztálin halott. A sztálinizmus vajon túléli-e?” Ezzel a címmel hozta első oldalán a Paris Presse című napilap az AFP jelentését, melyet kommentárom követett.

A feltett kérdés, mármint hogy mi lesz a Birodalom sorsa a „császár” vagy a „pápa” halála után, hosszú hetekig és hónapokig foglalkoztatott, és nemcsak engem. Az esemény, tegyük hozzá, világszerte nagy meglepetést keltett, mert a második világháború vége óta a rettegett Sztálin az emberiség képzeletvilágában halhatatlanként rögződött. Az oroszok viselkedése elképesztette a Moszkvában tartózkodó külföldi megfigyelőket: az orosz nép, amellyel Sztálinnál rosszabbul senki sem bánt, megsiratta. Szolzsenyicin tanúsága szerint még több millió áldozatának hozzátartozói is megsiratták, a munkatáborokba, a Gulágba zárt foglyok milliói is megsiratták.

Amint a telefonhívásokból értesültem, meggyászolta a magyar nép is, amellyel pedig különösen kegyetlenül bánt.

Eszembe jutott Tito marsall hajdani munkatársának, Milovan Gyilasznak – aki egy ideig a kommunista Jugoszlávia második embere volt – a története, melyet főnökének halála után mondott el. 1947 végén Sztálin Moszkvába hívta Titót, hogy Albánia jövőjét megvitassák. Tito azonban kelepcét sejtett, ezért helyettesét, Gyilaszt küldte a tárgyalásra. Egy este, Sztálinnal kettesben vacsoráztak Sztálin dácsájában. A generalisszimusz Közép-Európa helyzetére terelte a szót.

–Tudod Milovan – mondta –, Közép-Európában csak két igazi nemzet van. Milovan hozzátette: azt hittem Szerbiáról beszél, hogy örömet szerezzen nekem. – Melyik kettő? – kérdezte Sztálintól. – Hát a lengyelek és a magyarok. – Gyilasz meglepődött: miért éppen ők? – Sztálin, mutatva, milyen jól ismeri a leigázott országok történetét, tudálékosan kijelentette: – Mert ebben a két nemzetben sok kisnemes és arisztokrata van. Ezek a nemesek és főurak foggal-körömmel védték előjogaikat a nemzeti vagy idegen uralkodók ellenében, és népüket, még a parasztokat is, ellenállásra biztatták a központi hatalommal szemben. – Sztálin mosolyogva hozzátette: – Ezért fogom megtörni ennek a két népnek a gerincét.

Nos, éppen ez a két nép bizonyult legkeményebb ellenfelének. Sztálin utódai ugyan aggódtak, mégis örültek, hogy megszabadultak tőle, és elkezdték a hatalmas örökség megszilárdítását az éppen csak állammá alakított NDK-ban, az 1953 tavaszán háborgó Lengyelországban, melyet egy lengyel származású szovjet marsall, Rokossowski kormányzott, Magyarországon, ahonnan parasztfelkelés lehetőségéről érkeztek baljós hírek. Ezért Moszkvába idézték Sztálin talán legjobban utált helytartóját, Rákosi Mátyás miniszterelnököt és vele a hajdani moszkvai emigránst, Nagy Imrét, a felszabadulás utáni koalíciós kormány földművelési miniszterét.

Ez a hír meglepett. Tudtam ugyan, hogy Nagy Imrét 1949-ben eltávolították a kormányból, mert makacsul ellenezte a Kreml minden népi demokráciára kiterjedő szövetkezetesítő terveit. Azt is tudtam, hogy a harmincas években csodával határos módon élte túl Sztálinnak Buharin hívei körében végzett tisztogatását. Buharin, Sztálin hajdani társa a főnökétől eltérő agrárpolitikát akart, és a vidéken nagy befolyású ortodox egyházat illetően a kesztyűs kéz politikáját hirdette. A paraszti származású Nagy azért élte túl a tisztogatást, mert a politikai rendőrség megbízható szakértőnek és a magyar emigráns kommunisták marakodásaitól távol álló embernek tartotta.

Nem csak engem lepett meg Nagy neve a meghívottak csoportjában. 1955 augusztusában szabadságomat Bohinj szlovén városkában töltöttem, Bledtől egy órányi távolságban. A lapokból megtudtam, hogy Tito néhány hetet a hegyekben, a Habsburgoktól örökölt bledi vadásztanyán tölt. Az az ötletem támadt, hogy telefonálok a marsall kabinetfőnökének és megkérem, közölje vele: szívesen készítenék interjút az Agence-France Presse és a Figaro számára. Hamarosan válaszolt: a marsallnak hosszabb interjúra nincs ideje, de szombat délután fogadást ad az 1949-es szakítás után először érkező szovjet nagykövet tiszteletére, és alkalom kínálkozik magánbeszélgetésre a vadászház egyik termében. Elfogadtam a meghívást, és másnap a munkatársaitól körülvett marsall igen szívélyesen fogadott. A kabinetfőnök egy szalonba vezetett, ahol Tito várt és azonnal megkérdezte: ismerem-e Nagy Imrét, akit Magyarország miniszterelnökévé neveztek ki. „Tudja – mondta –, a háború után számtalanszor jártam a Szovjetunióban, a magyar banda minden tagjával találkoztam: Rákosival, Gerővel, Révaival, Lukáccsal és a többiekkel, de Nagy Imrének még a nevét se hallottam.”

E szavak megerősítették véleményemet, hogy Nagy sohasem tartozott Rákosi szűkebb köréhez, amely hazatérése után osztozott a párt és az állami vezetés posztjain. Tito kérte, erősítsem meg, hogy Nagy nem vett részt az ellene indított rágalomkampányban, miután Sztálinnal szakított. Megnyugtattam, hogy így volt.

Nagy Imrével egyetlen alkalommal találkoztam, amikor 1947-ben a magyar képviselők csoportját vezette Párizsban. Jól emlékszem, akkoriban a parlament elnöke volt. A magyar ügyvivő, Erős János, régi szocialista barátom meghívott ebédre, ahol Naggyal áttekintettük a magyar és a nemzetközi helyzetet. Meglepett az óriási különbség az ő szavai és a többi magyar kommunista vezetőtől megszokott bikkfanyelv között. Tudta, ki vagyok, világosan, ízes magyarsággal és őszintén válaszolt nyílt kérdéseimre.

1953 tavaszán Erős barátom, aki időközben elhagyta a diplomáciai szolgálatot és Kravcsenkónak, a Gulágról írt könyv szerzőjének kifejezésével a szabadságot választotta, felhívott Londonból. Azt kérdezte, emlékszem-e a Naggyal elköltött ebédre és arra, mit válaszoltam, amikor a vendég távozása után véleményemet kérte.

–Nem, már elfelejtettem a választ.

–Azt mondtad: nem értem, mit keres ez a derék szociáldemokrata és paraszt hazafi a kommunisták között.

Erre eszembe jutott a történet. Nagy Imre 1953. július 4-én a parlamentben mondott beszéde megerősítette benyomásomat. Nyugodt, visszafogott hangú erkölcsi leckét adott elődeinek. Pontról pontra felsorolta minden bűnös tévedésüket, a nagyzási hóborttól ihletett terveket, amelyek rendszeresen meghaladták az ország képességeit és néhány év alatt az életszínvonal romlásához vezettek. „A szocialista nehézipar fejlesztése nem lehet öncél… – jelentette ki Nagy. – A kormány mind a termelés, mind a beruházások terén felülvizsgálja a népgazdasági tervet, és javaslatot fog tenni annak megfelelő csökkentésére.” Így beszélt két óra hosszat, tanári hangon. De semmit sem hagyott ki. Se a kisipar elsorvasztását, se a mezőgazdaság tönkretevését, se a munkásosztály romló helyzetét, se a cenzúra által gúzsba kötött értelmiséget, a vallási türelmetlenséget, a törvénysértéseket, az internálás rendszeresítését. Nagy Imre önkritika formájában elítélte az 1949 óta történteket, amelyekhez, amint mindenki tudta, nem volt köze.

Beszéde jóval megelőzte a moszkvai fejleményeket, az Ilja Ehrenburg által „olvadásnak” nevezett helyzetet. Moszkvában Sztálin halála óta kormányának több tagja még mindig a pártelnökség kollektív vezetésében ült.

Nagy Imre tevékenységét a Kreml szemmel láthatóan korlátozta. Bár miniszterelnök volt, Rákosi az ortodox sztálinisták – Molotov, Zsukov, Kaganovics és a többiek – kegyeltjeként a párt vezetője maradt. Így képes volt akadályozni Nagy Imre normalizációs erőfeszítéseit, és a következő hónapokban élt is e lehetőséggel, majd az első adandó alkalommal megszabadult Nagy Imrétől.

Nagy Imre tevékenysége legalább egyetlen ponton, az értelmiség vonalán döntőnek bizonyult. A párt kulturális gépezete, az írók, az újságírók, a tudósok megdöbbentek a Nagy Imre által elindított fordulat láttán. Szembesültek saját tévelygéseikkel egy olyan politika szolgálatában, amely az igazság eltussolására nap mint nap hazudozásra kényszerítette őket, hiszen hallgattak a párt valóságos helyzetéről, a vezetők önzéséről, a lakosság minden rétegét érintő erőszakról. Nagy Imre olyan erkölcsi válságot robbantott ki, melynek mélysége engem is meglepett. Kiderült, hogy a pártot kiszolgáló értelmiség, melyből sokan régi ismerőseim, néhányan barátaim voltak, kétlaki életet élt: egyrészt tudták, mi történik, másrészt magukra kényszerítették, hogy higgyenek Rajk és a többi bűnbakként szolgáló kommunista elvtárs bűnösségében, hittek Sztálinban, lelkesen osztoztak abban, amit Arthur Koestler „lenini hamis tudatnak” nevezett.

Alkalmam volt, hogy egy jeles magyar értelmiségin, aki 1954-ben a hivatalos lap tudósítójaként érkezett Párizsba, tanulmányozzam az erkölcsi összeomlás mértékét, miután maga Nagy Imre szájából hallotta a szemrehányást: de miért hazudtatok ennyire? Miért hirdettetek mint szentírást mindent, amire utasítottak? Ez a férfi sohasem bocsátotta meg magának propaganda-vezércikkeit, melyeket rabszolgaként, főszerkesztőjének utasítására fogalmazott. Akkor tért vissza Párizsból, amikor 1955 elején Rákosi elkergette Nagyot miniszterelnöki posztjáról, Nagy hívévé szegődött és vele együtt ült a vádlottak padjára. 1958-ban Kádár bírósága hazaárulásért halálra ítélte.

–Fizetni fogok azért, amit lelkiismeretem és nemzetem ellen elkövettem – mondta búcsúzóul, mielőtt Magyarországra visszatért.

Nem lehet az 1956-os eseményeket megérteni, ha nem vesszük számításba számtalan kommunista fájdalmas és őszinte, a kiugrott papokra emlékeztető megtérését. Sok ilyen magyar értelmiségit ismertem, de a magyar forradalmat Párizsban átélő sok franciát is.

A magyar írók becsületére szolgál, hogy Rákosi ideiglenes győzelme és a visszarendezés után is folytatták a sztálintalanító mozgalmat, melyet két évvel korábban Nagy Imre indított el. Enver Hodzsa írja emlékirataiban, hogy a Moszkvába tartó vonaton találkozott Rákosival, és meglepetését fejezte ki, amiért engedékenyen bánik a vele szembehelyezkedő írókkal: „Ha csak kétszázat börtönbe vetne, békében hagynák” – mondta a magyar párt fejének. Rákosi kezét azonban megkötötte az új moszkvai vonal. Legfeljebb a pártból zárhatta ki őket, és a cenzúrát szigoríthatta. De már elkésett. Az ellenállás szelleme járványszerűen terjedt a budapesti pártbizottságban és az iparvárosokban, ahol sok értelmiségi élt, a kutatóintézetekben, sőt még az akadémián is. Az értelmiség zavarba hozta kérdéseivel a vezetőket. Elszántságát fokozták a Moszkvából érkező hírek: a Nyugathoz közeledő gesztusok, a szovjet csapatok kivonása Ausztriából és az államszerződés megkötése, a kapcsolatok rendezése Adenauer Szövetségi Köztársaságával, amelyet korábban az újrafelfegyverzés és a NATO-tagság miatt heves propagandakampánnyal támadtak.

Végül elkövetkezett Hruscsov és Bulganyin szovjet miniszterelnök Canossa-járása Belgrádban. Mint az AFP tudósítója saját szememmel láthattam, amint Tito merev arccal hallgatta Sztálin örökösének mea culpáját a személye, elvei, hazája ellen folytatott aljas hadjárat miatt, amely a Sztálinnal történt 1948-as szakítás után kezdődött. Tito mozdulatlanul hallgatta Hruscsov szavait, aki Sztálin nevét ki se mondta, minden felelősséget belügyminiszterére, Berijára hárított. Tito, úgy látszott, tudomásul vette Hruscsov szavait, melyek szerint a Szovjetunió Kommunista Pártja ezentúl elismeri, hogy a szocializmushoz több út vezet és elismeri Jugoszlávia jogát, hogy bel- és külpolitikáját meghatározza.

Párizsba visszatérve értesültem, hogy Nagy Imre a szovjet–jugoszláv tárgyalások eredményére hivatkozva emlékeztetőt küldött a magyar pártvezetésnek. Visszautasította az elhajlás vádját, és alaposan felhasználta Tito érveit a szocializmus és a nemzeti érdek összeegyeztetéséről. Két év múlva jutott el hozzánk – a többes számon az Emberi Jogok Magyar Ligáját értem, amelynek egy ideig elnöke voltam – ez az emlékeztető, melyet „A szocializmus, amely nem feledkezik meg az emberről” címmel kiadtunk, és amelynek előszavát „Nagy Imre miniszterelnök arcképe” címmel én írtam. A belgrádi találkozó után néhány hónappal, 1956 februárjában mondta el Hruscsov nevezetes hétórás beszédét. Ennek teljes szövegét csak a később kiszivárogtatott változatokban ismerte meg a világ. Az AFP-nél megbízható lengyel vagy izraeli forrásból eljutott hozzánk az egész szöveg. Sztálin bűneit, amelyeket Hruscsov feltárt, a kremlinológusok mint jómagam, már rég ismerték. Sztálin első életrajzírója, Borisz Szuvarin, az egykori bolsevik, aki a mozgalommal 1929-ben szakított, már a második világháború előtt feltárta Sztálin fő bűneit: a harmincas években általa okozott ukrajnai éhínséget és a kolhozosításnak ellenálló több millió paraszt deportálását. Később a szovjet disszidensek, mint a kém Krivickij és Kravcsenko, hírt adtak a kirakatperekről, még mielőtt Koestler regénye a „Sötétség délben” és esszéje, „A jógi és a komisszár” megjelent volna. A szovjet propaganda ereje azonban akkora volt, hogy nem csupán a párt több millió tagja, de számtalan értelmiségi sem hitt a hiteles tanúknak. Azt gondolták, elbeszélésüket a CIA gyártotta. Az örökös vallomása elődjének bűneiről a híveket villámcsapásként érte. „A leninista hit” soha többé nem tért vissza, és a többi kommunista pártvezető sohasem bocsátotta meg Hruscsovnak a leleplezést.

Ezután következett a Kommunista és Munkáspártok elvileg Prágában székelő Tájékoztató Irodájának (Kominform) feloszlatása, amelyet az európai kommunista pártok rendőri és diplomáciai felügyeletének ellátására alapítottak. Tudtam, hogy ezt a szervezetet, mely a Szovjetunió hatalmas propagandagépezetét is irányította a hidegháború kibontakozásának szakaszában, a Kreml Tito megbékítésének érdekében oszlatta fel. Belgrádban hallottam, hogy mielőtt az irodát Prágába telepítették, felajánlották Titónak Belgrádot. A marsall visszautasította a megtiszteltetést, mert nem kívánt a szovjet titkosrendőrségnek lehetőséget adni, hogy ügynökeit az egyetlen olyan kommunista állam fővárosába helyezze ki, amely visszautasította bel- és külügyeinek Moszkvából történő „testvéri” ellenőrzését.

A fordulat másik következménye Rákosi leváltása volt a párt vezetéséről, amelyre a magyar közvélemény oly régen várt. Ezt a moszkvai játszmát irányító Hruscsov érte el az ex-sztálinisták felé hajló budapesti vezetés ellenében. Amint Pierre Gremion könyvében{2} megállapítja, én, Fejtő Ferenc, álltam „a helyzet magaslatán a párizsi értelmiség körében, mint az AFP-nél a magyar, a lengyel, a jugoszláv viszonyok ismerője, mint különböző újságok és folyóiratok munkatársa, nevezetesen a Lettres Nouvelles, a Figaro Littéraire, Claude Bourdet és Gilles Martinet France Observateurének munkatársa a szimpatizáns K. S. Karol helyében, az Esprit és végül némi habozás után François Bondy Preuves-jének munkatársa is”. Habozás után, mondom, mert amint Gremion az igazsághoz híven rámutatott, az előző években a folyóirat atlantista vonala távoltartott. Ekkor még az Esprit-t és az Observateurt szerkesztő barátaim semlegességét osztottam, de 1956 őszétől, a magyar forradalom hatására, ha nem is váltam teljesen Amerika-baráttá, szakítottam Amerika-ellenes előítéleteimmel. Megvallom, hogy 1949-ben, miután az Esprit című folyóiratban heves támadást intéztem a kommunizmus ellen, ugyanabban a számban a főszerkesztőkkel (Emmanuel Mounier-val és Albert Beguinnel) egyetértésben, egy leleplező tanulmányt írtam az amerikai mccarthyzmusról, rámutatva a kommunisták fanatizmusa és az Amerikában dúló antikommunista fanatizmus közötti párhuzamra.

A magyar helyzetre visszatérve együtt éreztem budapesti barátaimmal. Amilyen örömmel fogadtam Rákosi leváltását, annyira elutasítottam a helyét elfoglaló Gerő Ernőt, akit mint embert és vezetőt még nála is rosszabbnak tartottam. Ismertem a spanyol polgárháború alatt az anarchisták és a nem kommunista baloldaliak ellen elkövetett bűneit. Úgy véltem, kinevezése csak ideiglenes. Az ellenzék hangja valójában egyre erősödött, erről tájékoztattam a francia olvasókat a Lettres Nouvelles-ben „A magyar írók független köztársasága” címmel közölt cikkemben. Itt számoltam be az Írószövetség kongresszusáról, amely lázadásba torkollott, amikor vezetőségéből eltávolítottak minden ortodox kommunistát és nyíltan szembeszegültek a cenzúrával. A cikket átvette a lengyel írók hivatalos lapja és a Kongresszus a Kultúra Szabadságáért római folyóirata, a Tempo Presente. Ennek főszerkesztője, Ignazio Silone azzal dicsért meg, hogy egymagam erősebb vagyok a teljes pártgépezetnél. Meg kell mondanom, hogy ezekben a hónapokban, 1956 júniustól kezdve éjt nappá téve dolgoztam – feleségem, Rosa és barátaim, mint háziorvosunk dr. Lucien Pellistrandi és Jean Duvignaud segítségével, hogy csak őket említsem. Izgatott lelkiállapotom meglátszott cikkeim, interjúim stílusán és a könyvön, amely egyidejűleg készült. Magyarázataim híven tükrözték napi telefonbeszélgetéseimet, amelyeket Júliával, Rajk László özvegyével, Déry Tibor, Tardos Tibor és Aczél Tamás írókkal folytattam, és ennek köszönhetően sokat tudtam az írószövetségben történtekről, amely „egyszerre volt szakmai találkozó és egyfajta rendi országgyűlés”. Büszkén idéztem Háy Gyula drámaírónak a Petőfi Körben elhangzott szavait: a marxista filozófia volt gondolkodásom alapja, egész életemben ez vezérelt. De az elmúlt évek, a közelmúlt fizikai gyötrelmei megtanítottak arra, hogy a legkiválóbb filozófia sem nyújt automatikus védelmet a hibák, tévedések, még kevésbé a bűnök és a tisztességtelenség ellen. A marxista, mint bárki más, mindennap harcra kényszerül az igazságért… Az igazság… ezt követelik a fellázadt magyar írók, ebben reménykednek, ez menedékük… ez a szocialista mozgalom erkölcsi megújulásának követelménye, a közélet megtisztításának igénye áll a magyar írók mozgalmának középpontjában.

Hála Rajk özvegyének, ennek a sudár, erős, életteli asszonynak, akit hat év börtön sem tudott megtörni, férje nemzeti temetésének problémája került az események központjába. Emlékeztetek arra, hogy Rajk László, az antifasiszta illegális mozgalom egyik vezetője, a párt hajdani titkára, egykori belügyminiszter maradt az egyetlen kommunista barátom, miután 1934-ben, József Attilával egy időben szakítottam a kommunizmussal. Ő figyelmeztetéseim, éles, de baráti vitáink ellenére hű maradt a párthoz, Spanyolországban harcolt, Magyarországra visszatérve, a nyilasok halálos ítélete ellenére, megmenekült a kivégzéstől. Végül a sztálini terrorhullám tetőzésekor, 1949-ben Tito cinkosaként hazaárulásért halálra ítélték és kivégezték. Megkínozták, agymosásnak vetették alá, hogy a bíróság előtt beismerő vallomást tegyen. Ez volt a jel Magyarország teljes bolsevizálására, amelyet feltártam az Esprit 1949. novemberi számában. Tanulmányom és Michel Winock történész munkájának hatására kezdődött a francia, majd az olasz értelmiség első rétegének kiválása a kommunista pártból. Rajk Júlia magyarra fordította cikkemet és titokban majdnem ezer példányban terjesztette a párttagok körében. Nagy küzdelem árán októberben elérte, hogy férjét és három kivégzett társát ünnepélyesen eltemessék. A fagyos szélben több mint két óra hosszat háromszázezer ember haladt el a koporsók előtt, ahol nyolcéves fiával állt. Mintha én is részt vettem volna a szertartáson… A hadsereg főtisztjei mutatták az utat a lassan, teljes csendben, egyetlen kiáltás nélkül haladó tömegnek. „Kilépett közülük egy ember és megcsókolta az özvegyet. Nagy Imre volt.”

Az AFP tudósítója napi jelentésében meglepődött a tüntetés csendjén. „Ha Rajkné egyetlen szót szól, a sztálini párt gépezete összeomlott volna.” Rajk Júlia és az egész tömeg önfegyelme nem félelemre, hanem közmegegyezésre alapult. Az ellenzék így figyelmeztette a pártvezetést: ideje engedni. Legalábbis így értelmeztem akkori cikkeimben. A következő napokban Magyarország – mint jómagam Párizsban – Lengyelországra vetette szemét. A poznańi munkások tüntetésének véres leverése az egész országban tiltakozóakciókat váltott ki, a szovjet csapatok megindultak Varsó felé. Ekkor Ochab, a kommunista párt első titkára, akit, amint később mondták, „megszállt a szentlélek”, rávette a párt Központi Vezetőségét, hogy fogadja el lemondását. Helyére Gomułka, a pártellenzék vezetője került, akinek kinevezését az ország történelmében szokatlan egységben követelte a közvélemény. Ochabnak a Kremllel is sikerült a válságnak ezt a megoldását elfogadtatni.

Az antisztálinizmus lengyelországi sikere fokozta a magyar egyetemisták és értelmiségiek elégedetlenségét, annál is inkább, mert egyre újabb sikerekről érkezett hír: a lengyel származású orosz marsall Rokossowskit, a hadügyminisztert eltávolították, Wysynski bíborost kiengedték a börtönből és visszaállították érseki és prímási méltóságába. Magyarország sem várhatott tovább.

A budapesti és nagyobb vidéki városok diákszervezetei megállapodtak az író-, az újságíró-szövetség és más értelmiségi mozgalmak vezetőivel, hogy október 23-án Lengyelország iránti rokonszenvtüntetést rendeznek. Október 23-án ünnepi hangulatban egész Budapest az utcán volt. A szülők csatlakoztak gyermekeikhez, együtt vettek részt az elképesztő hangulatú tüntetésen. Megálltak Bem tábornok szobránál, majd Petőfi Sándor szobránál. Petőfi nevét viselte a kör, amelyben a reformkövetelések elhangzottak. A fiatalok ezek után a Parlament elé vonultak, ahol a hazafias demokrata írók szónoklatait hallgatták Nagy Imrét várva. Amikor megérkezett, kifütyülték, mert először „kedves elvtársaknak” szólította őket. Ezt a kifejezést a hét év diktatúra elkoptatta.

Kora este a főváros minden pontjáról a Bródy Sándor utcába, a Magyar Rádió székháza elé tódultak a tüntetők. Küldöttségük a változásokat összegező tizenhat pontos kiáltvány beolvasását követelte. Követelésük megtagadása nagy felháborodást keltett. Ekkor sugározták a belgrádi útjáról visszatért Gerő nyilatkozatát. Gerő nem volt Ochab. A tüntetők lecsillapítása helyett felszította a szenvedélyeket, a közéjük férkőzött fasiszta, ellenforradalmi elemeket emlegette. Végül elképesztő felelőtlenséggel a Szovjetunió bőkezűségét és barátságát dicsőítette, és bejelentette a Központi Vezetőség összehívását október 31-re.

„Beszéde az utolsó csepp volt a pohárban – írtam –, a fiatal tüntetők elvesztették türelmüket. Viselkedése nem volt más, mint a gyors megoldást követelő válság rendezésének arcátlan megtagadása.” A főváros lakossága – a tüntető diákok és értelmiségiek, a műszak végén a gyárakból érkező ifjúmunkások, a külvárosok népe – Gerő szavait követelései elutasításaként értelmezte. Amikor a rádiót elhagyta, kis híján meglincselték, de sikerült a pártközpontba jutnia és oda hivatta Nagy Imrét. Félelmében és a tüntető nép lelkiállapotát illetően a sztálinistákat jellemző értetlenségében rossz döntéseket hozott.

Sohasem tudjuk meg, ki lőtt először, a politikai rendőrségnek a tüntetőktől megijedt tagja, vagy valaki a kiáltvány visszautasításán felháborodott tömegből. Annyi megállapítható, hogy a tüntetés néhány perc alatt fegyveres felkeléssé vált. A felkelők megrohanták Sztálin szobrát, ledöntését a fotóriporterek lefényképezték, a fotók másnap megjelentek a világsajtóban mint az erdőtűz gyorsaságával terjedő forradalom szimbólumai.

Elmondhatom, hogy a következő napokat önkívülethez hasonló állapotban töltöttem otthon és az AFP irodájában, óráról órára követve az eseményeket, cikkeket írtam, interjúkat adtam. Hozzám hasonló izgatott állapotban csatlakozott hozzám Gajewski, Lengyelország nagykövete, az ország vezetését átvevő Gomułka személyes híve, Magyarország igaz jó barátja.

Gajewski sokat segített a harcban, amelyet a szabad magyar rádióadóktól és budapesti barátaim telefonbeszélgetéseiből szerzett információkkal vívtam a kommunisták és szimpatizánsaik hazug propagandája ellen. Nagy Imre energikus lépéseit hangsúlyoztam, főleg október 29-e után, amikor Gerő szökése után elfoglalhatta hivatalát a parlamentben. Kétoldalú tárgyalásokat folytatott. Egyrészt a számtalan forradalmi bizottság vezetőivel, másrészt a Kreml küldötteivel. Módját kereste annak, hogy a koalíciós kormány rendet teremthessen és ugyanakkor a megosztott szovjet vezetésből meggyőzze azokat, akik hajlandónak mutatkoztak a megegyezésre Budapesttel. Ma már tudjuk, Nagy Imre bukását elsősorban azok a moszkvai sztálinisták okozták, akik mindenáron bizonyítani kívánták, hogy Hruscsov Sztálint leleplező februári beszéde ellehetetleníti a csatlós országok feletti ellenőrzést. Zsukov marsall vezette a beavatkozást, melynek kettős célját – Nagy Imre megdöntését, illetve annak demonstrálását, hogy mekkora kárt tett a jugoszláv kommunizmus befolyása, illetve Hruscsov Titóval kötött egyezsége – akkor Magyarországon nem ismerték. Az én antikommunista sajtókampányomról szólva ki kell emelnem, hogy ennek részleges sikeréhez Franciaországban és Olaszországban nagyban hozzájárult Gajewski, aki hosszú időt töltött velem az AFP irodájában és a lakásomon. Ő mutatta be a Trybuna Ludu budapesti tudósítóját, aki a szovjet csapatok visszatéréséig ott maradt, majd Párizst érintve szakított időt találkozni velem és megosztani benyomásait. Álláspontunk teljesen azonosnak bizonyult, nevezetesen, hogy Nagy Imre egyáltalán nem kívánt lehetetlent, amikor a szovjet beavatkozásról döntöttek, komoly esélye volt arra, hogy a rendet helyreállítsa, a forradalom demokratikus és szocialista vívmányait megvédje a szélsőséges nacionalizmus szórványos megnyilvánulásai ellenében. Ezt használták ugyanis fel mint a Szovjetuniót és a békét fenyegető veszélyt a katonai beavatkozás igazolására. A lakásomon rendezett hajnalig tartó vacsorán, amelyen Jean-Paul Sartre és Simone de Beauvoir társaságában Konwiczki, a Trybuna Ludu tudósítója is részt vett, Gajewski segítségével sikerült meggyőznöm a házaspárt a szovjet sajtó állításainak abszurditásáról. A „külföld pártjának” hívei – De Gaulle nevezte így őket – azt terjesztették, hogy Magyarországot a régi tekintélyelvű rendszer visszatérésétől, sőt a fasizmustól kell megmenteni. Sartre meggyőzése döntő volt, hiszen jelentős befolyása volt az egész francia, nem csupán a baloldali közvéleményre. A „A lét és a semmi” szerzője másnap előszót írt a magyar forradalom jellegéről készülő könyvemhez, majd folyóirata, a Les Temps Modernes, különszámot szentelt a magyar költőknek, tudósoknak, íróknak, s ebben ismertette a sztálini kommunizmus helyére demokratikus szocialista és liberális rendszert képzelő terveiket.

Itt megállok. E könyvben és az Einaudi kiadásában megjelent „Ungheria 1945–1947” címmel olaszul megjelent kötetben elemzem a dráma lefolyását, hogyan verte le egy hét alatt a szovjet túlerő a felkelést.

Ebben érintem a magyar pártvezetés és különösen Gerő felelősségét a forradalom leverésében. Amikor ugyanis Gerő felismerte, hogy rendőrsége képtelen leverni a felkelést, a szovjet hadsereg beavatkozását kérte: ezzel változtatta az eredetileg a bukott rendszer ellen irányuló mozgalmat a szovjet megszállás és hegemónia elleni harccá. A szovjet beavatkozás a Nyugathoz közeledni látszó Hruscsov meghirdetett szándékaival ellentétben Nagy Imre törvényes kormányának megdöntését célozta.

A forradalom leverése után megjósoltam, hogy céljainak megvalósulása Nagy Imre rehabilitációjával fog kezdődni. Ez 1989-ben megtörtént. Elmondhatjuk, hogy ez a – gorbacsovi fordulatnak hála – vértelen felszabadulás olyan irányt vett, amelyet 1956-ban az ifjú szabadságharcosok hazájuknak kívántak.

Párizs, 2006. március 27.

Fejtő Ferenc

{1} Eredetileg olasz nyelven jelent meg az Il Giornale albumban, 2006-ban.

{2} „Intelligence de l’anticommunisme”, Le Congrès pour la liberté de la culture à Paris, 1956–1975. Paris, Editeur Fayard 1995.