Giovanni Del Ponte

Láthatatlanok

A Rontás Könyve

Ventus Libro Kiadó

Tartalom

Szereplők

Bevezetés

1 A Láthatatlanok

2 A vadászkopó

3 Isten hozott Misty Bayben

4 Valaki a ködben

5 Hazaérkezés

6 Egy látogató a múltból

7 Egy titokzatos szövetséges

8 Néhány válasz, még több kérdés

9 Douglas rémálmai folytatódnak

10 Elrejtett naplók

11 Láthatatlanok, itt vagytok?

12 Fontos döntés

13 Az utolsó Láthatatlan

14 Váratlan áldozat

Közjáték

15 A vadászkopó csapásán

16 Oda-vissza időben és térben

17 Nagy galiba a temetőben

18 Crystal új lakhelye

19 Le az álarccal!

20 Az elveszett könyv keresése

21 Lóhalálában

22 Robert Kershaw története

23 Angus Scrimm titka

24 A Láthatatlanok visszatérnek

Utószó

Impresszum

Szereplők

Douglas, 12 éves.

Kissé túlsúlyos, bumfordi, nem valami bátor, de arany szíve van. Ezenfelül remek a humorérzéke, és imádja a csípős beszólásokat. Kedvenc időtöltése a képregények olvasása. Édesanyja meghalt, amikor ő még kicsi volt, így Douglas az apjával él, aki a munkája miatt gyakran költözik más városokba. Ez megnehezíti, hogy barátokat szerezzen. Különleges képessége, hogy kapu: azaz képes akaratlanul megnyitni idő- és térbeli dimenziókat, valamint az átjárást élők és holtak között.

Crystal, 12 éves.

Ő a bandavezér. Korához képest igen érett. Élénk vadóc, igazi vásott kölyök, aki mindig kész akár tömegverekedésbe is belevetni magát. Árva, nagyanyja nevelte, aki az eredeti Láthatatlanok banda tagja volt, és aki megtanította, hogyan tartsa kordában telepatikus képességét, vagyis mások gondolatainak, érzelmeinek érzékelését.

Peter, 12 éves.

Félénk, szemüveges, nincsenek különös képességei, viszont hatalmas deduktív intelligenciával rendelkezik. Szülei merevek, szigorúak, megkövetelik a nagyon formális öltözködést és a választékos beszédet. Mindez nem teszi őt népszerűvé a Misty Bay-i gyerekek körében. Nagyon szereti az állatokat, különösen a macskákat, de szülei sosem engedték, hogy saját cicája legyen.

Kendred Halloway, azaz Ken bácsi, aki akárcsak Crystal nagymamája, az eredeti Láthatatlanok csapatának extagja. Mélyen altruista és álmodozó típus. Ő teremtette meg Misty Bay könyvtárát, amelynek igazgatója. Felesége Hettie.

Hettie néni, Ken bácsi felesége. Molett, derűs természetű, sokkal ártatlanabb léleknek tűnik, mint amilyen valójában. Kiváló szakácsnő.

Robert Kershaw, gúnynevén: „a vadászkopó”. Újságíró, célratörő és titokzatos. Úgy jut el Misty Baybe, hogy egy magukat „Láthatatlanok”-nak nevező fantom gyerekbanda nyomát követi (amely legalább tíz éve fel-felbukkan valahol az USA-ban, mindig ott, ahol bajba került gyerekek vannak).

Damon Knight, az eredeti Láthatatlanok exvezére. Élete nagy részét Dél-Afrikában töltötte, ahol milliomos lett.

Angus Scrimm, Ken bácsi ifjúsága idején a városka polgármestere. Valójában gonosz varázsló, aki gyerekeket rabolt el, hogy rituálisan feláldozza őket azért, hogy ő lehessen a Legfőbb Mágus. Most minden jel arra vall, hogy visszatért…

A régi Láthatatlanok

Damon

Devlin

Greta

Ken (Douglas majdani nagybácsija)

Mark

Susan (Crystal majdani nagyanyja)

Giò-leinek, személyes bájitalomnak

Bevezetés

Félhomály. Dohszag és nedvesség.

Az öreg a poros asztalra helyezte a sakktáblát.

Nem volt igazi sakktábla. Valamikor pénztárgép vagy utazóláda takarója lehetett. Az öreg kirajzolta az egymást keresztező vonalakat és egy széndarabbal besatírozta a feketének szánt kockákat.

Elkezdte kirakni a kődarabokat, amelyekben csak az ő szeme volt képes felismerni a figurákat. Viszont mindegyik megvolt, és kiválóan lehetett volna játszani velük. Mélyet sóhajtott. Hány éve várt már, s most végre elérkezett a pillanat.

Az öreg kiélvezte azt a kis időt, ami még hátravolt a játszma kezdetéig. Még egyszer végigfuttatta szemét a szűk, sziklába vájt helyiségen, amelyben tartózkodott. Végül kinyújtotta a kezét, és megragadta az első figurát, az első szereplőt. Megtette az első lépést.

1
A Láthatatlanok

Angus Scrimm ódon hajléka némán magaslik a sziklazátonyon.

Az éjszaka tiszta és langyos. Minden nyugodt.

De ez csak a látszat, mert három gyerek a ház fogságában szörnyű sorsára vár, amelyet elképzelni sem lehet.

Föld alatti cellájukba zárva először szökni próbáltak, majd kiabáltak. De senki nem hallotta őket.

Senki nem jöhet, hogy segítsen nekik. Egyetlen felnőtt sem.

– Láthatatlanok! Itt vagytok? – suttogja Damon. Tizenhárom éves, ő a Láthatatlanok bandavezére. Egy bokor alatt lapul a villa mögött.

A közelben semmi nem árulkodik mások jelenlétéről, márpedig megkapja a választ. Sorra érkeznek a suttogó hangok a házat körülölelő bozótból.

– Itt vagyok, Greta!

– Itt vagyok, Mark!

– Itt vagyok, Ken!

– Itt vagyok, Devlin!

– Itt vagyok, Susan!

– Rendben – feleli Damon. – A helyzet a következő: azok a gyerekek csak bennünk reménykedhetnek. Scrimm kemény dió, de ha mindnyájan egyszerre próbálunk bejutni a házba, nem hiszem, hogy képes valamennyiünket megállítani. Ha valakit elcsíp, az ő baja, rendben? Aki elsőnek ki tudja szabadítani a gyerekeket, azonnal a rendőrségre szalad, és elmond mindent. Mire háromig számolok: egy… kettő…

Damon hezitál. Ez a küldetés cseppet sem olyan, mint a többi: ezúttal a veszély nagyon is valóságos. Ha valamelyiküket elkapják, sokkal borzasztóbb sors vár rá, mint azokra a gyerekekre, a felelősség pedig az övé. De most már nincs visszaút. Scrimm nem együgyű fickó: már bizonyára észrevette jelenlétüket. Tudja, kik ők és egy szempillantás alatt kiderítheti, hol laknak. Odamenne és egyenként összeszedné valamennyiüket… Nem, most már nem lehet visszakozni.

– Három! – suttogja végül.

Nem tudhatja, hogy ez az egyetlen szó mindnyájuk életét megváltoztatja.

Abban a pillanatban Greta, Mark, Ken, Devlin és Susan elő ugranak, mindegyik Angus Scrimm háza más-más szeglete felé.

Tudatában vannak annak, hogy némelyikük esetleg kidől a sorból, de készek a kockázatra: a három fogságba esett gyerek sorsa most az ő kezükben van.

Greta érkezik elsőnek. Megrázza a fejét, hogy hosszú, fekete hajának arcába lógó tincsétől megszabaduljon, majd kidugja a fejét egy ablakon. Nincs ott senki, de az ablak csak félig van behajtva. – Biztos vagy magadban, mi, Scrimm? – gondolja a kislány. – Ma éjszaka után kevésbé leszel bizakodó! – És máris eltűnik a ház sötétjében.

Mark a hátsó bejárat felé igyekszik. A kezében szorongatott baseballütő némi biztonságérzetet ad. Lenyomja a kilincset és… nyílik!

– Túl könnyű – tűnődik egy pillanatra. – Scrimm vagy tökhülye, vagy számított ránk…

Átlépi a küszöböt, s miközben behatol a sötétségbe, újabb gondolat fut át rajta: lehet, hogy Scrimmnek nincs mitől félnie? Az a néhány betörő, aki idemerészkedett, többnyire rossz véget ért, néhányan meg is bolondultak. Mi több, Damon attól tart, Scrimm a rendőrséget is a markában tartja.

Talán egy gyerekcsapatra mégsem számított…

Ken messziről felfedezett egy hosszú ablakot a földdel egy szintben, olyat, amit a szuterének szellőztetésére használnak. A gyerekek épp ilyen helyen lehetnek elrejtve. Zárva. De máris kezébe akad egy kő. Kibújik a dzsekijéből, és belecsavarja. A legalkalmasabb arra, hogy tompítsa az ütés zaját. Mozgást hall a háta mögött… Damon, csak Damon az. Egyszerre támadt ugyanaz az ötletük. Annál jobb. Kisvártatva már mindketten odabent vannak.

Devlin bizonytalan: látta, hogy a többiek akadálytalanul bejutottak. Különös. És ha ez egy csapda? A házból ugyan egy pisszenés sem hallatszik, de lehet, hogy a társait már elcsípték és ez vár őrá is. Talán az a legjobb, ha vár pár percet. Időt hagy a többieknek, hogy megkeressék a gyerekeket, s ha közben bajba kerülnek, tudjon a segítségükre sietni. Igen, az a legjobb, ha most vár. Ez jó ötlet. És biztonságos.

Susan észreveszi, hogy Devlin lemaradt. Először oda akar menni, hogy megtudja, mi baja, majd megváltoztatja tervét: ha nem szánja rá magát, hogy jöjjön, jobb, ha kint marad. A végén még valami bajt keverne. Egy másik nyitott ablakhoz ér, éppen szemközt azzal, ahol Greta bemászott. Rossz jel, hogy Scrimm mindent így tárva-nyitva hagyott… És mi van, ha már meg is ölte a gyerekeket? Nem, erre most ne is gondoljunk! Muszáj koncentrálni, és meggyőzni a lábait, hogy hagyják már abba a remegést!

Greta botorkálva tapogatózik a szobában, ahol a hold kékes derengése adja az egyetlen fényforrást a kútmély sötétség és a halvány fényszigetek között. Egy pillanatra elfogja a düh, amiért Damon olyan határozottan megtiltotta, hogy akár egy öngyújtót hozzanak magukkal. Ám e pillanatban a folyosó felől valami megnyikordul, s máris igazat ad Damonnak: ebben a sötétben semmi nem árulkodik a jelenlétéről. Talán, ha tökéletesen mozdulatlan marad…

– Hé, ki van itt?

Scrimm hangja lenne? Biztosan nem állítja, de úgy tűnt, a hang gúnyosan, gonoszul szólt. A szíve vadul kalapál. A léptek a folyosóról egyre közelednek. Szeretne visszamenni az ablakhoz, de már túlságosan eltávolodott. A folyosóra nyíló ajtó előtt kellene elhaladnia, de nincs hozzá mersze. Nincs hozzá mersze!

– Gyere csak kismadaram, gyere Angus bácsihoz. Nem bántalak…

Kétségbeesve körülnéz. Kiáltson segítségért? De akkor lebuktatja a barátait is… A keze a bicskára téved, amit Damontól kapott. Egyet ő, egyet Susan. – Jobb, ha ez a lányoknál van – mondta. – Nagyobb biztonságban érzik magukat.

Hirtelen felfedezi, hogy a szoba végében van egy másik ajtó. Minden bátorságát összeszedve elindul abba az irányba.

Mark az ebédlőnek vélt szobán vág keresztül. Az egyik hatalmas asztal mögött mintha egy árnyék suhanna.

– Gyerekek – suttogja Mark, miközben nyirkos tenyerével egyre szorosabban markolja a baseballütőt. – Fiúk, ti vagytok?

Semmi válasz, csak valami hörgés. Öblös morgás az előbb látott árnyék irányából. Egy hatalmas állat vicsorgása.

– Jaj mamám… – motyogja Mark. Hirtelen a kezében szorongatott ütő már egyáltalán nem nyújt többé magabiztosságot.

Visszarohan az ajtóhoz, amelyen belépett. Folyosó, aztán még egy szoba és még egy folyosó. A padlón kaparó karmok hangja elárulja, hogy a dög a nyomában van.

„Gyerünk, szedd össze magad, már csaknem megmenekültél” – nógatja magát. – „Kanyarodj el a sarkon, aztán fuss cikcakkban, rázd le!”

Az állat már csaknem a testét éri. Székeket borít fel, nekiütközik az ajtófélfáknak: rettentően hatalmas.

Nem! Itt nincs menekvés! Rossz folyosót választott. Mark újból szaladni kezd, s közben sírva fakad. A dög fogai ott csattognak mögötte, de a semmit harapja. A nyakában érzi a fenevad forró leheletét.

– Hallottál valamit? – kérdi Damon, megfeledkezve minden óvatosságról.

– Mit kellett volna? – böki oda Ken félvállról. Egy titkos terembe jutottak, ami könyvtárként szolgál, s most minden figyelmét a könyvek kötik le.

– Nem is tudom… mintha valaki futott volna…

– Nézd csak! – suttogja Ken izgatottan. Az ujjait végigfuttatja a könyvek során. – Több száz évesek lehetnek! Figyeld csak, micsoda címek: Mágikus telihold, A boszorkány kalapácsa, Rítusok és ördögűzések…

Damon körülnéz. A poros polcok roskadoznak a hasonló kötetektől. „A nemholtak világa” – betűzi a címeket. – De mas…, De mast…

– De Masticatione Mortuorum – latinul van. Itt a legtöbb könyv egyenként ér annyit, mint egy-egy autó. Hogy jutott hozzájuk?

– Inkább az a kérdés: mihez kezd velük?

Ebben a pillanatban visszhangot ver egy kiáltás.

– Ezt már csak hallottad? – sziszegi Damon és megragadja Ken ingujját.

– Mark volt az – feleli a barátja. – Bajban van. – Gyerünk, segítsünk neki!

– Nem. Az egyezség nem így szólt! Folytatnunk kell a gyerekek keresését! – Ken szégyenkezett, amiért magára akarja hagyni Markot, de azt is tudja, hogy csak ő meg Damon lehetnek a szerencsétlen ártatlanok egyetlen reménye.

– A fenébe! – kel ki magából Damon. Eltaszítja Kent és a lépcső felé rohan. – Nem hagyhatom, hogy megöljék!!

Ken még látja, amint eltűnik a lépcsőkön. Elmorog egy káromkodást, majd a barátja után veti magát, de valami megragadja a figyelmét: az olvasóállványon egy nyitott könyv… A kötet látszólag olyan, mint a többi, mégis szinte hipnotikus erővel hat a fiúra. Behajtja a fedelét, hogy megnézze a címét: Malartium – Rontás Könyve.

Nagy vörös villanás. Susan arcát akkora ütés éri, hogy a falnak esik. Megint egy villanás, még egy ütés, aztán egy újabb. A szájában érzi a vére ízét. Ruhája tüzet fog az ütések helyén. Kétségbeesetten igyekszik elfojtani a tüzet, de közben megsebzi a lábát a saját késével. Dühösen elhajítja, felkap egy párnát a székről, azzal próbálja leverni a tüzet.

Tűznyelvek spirálja tekeredik a teste körül, pokoli szerpentin. Menekülne, de egyre beljebb keveredik a ház kísérteties labirintusába. A lángok követik, becserkészik.

– Aaah!!

Egy lángnyelv belekapott a hátába. A haja! A lángok a hajában lobognak!

Kívül Devlin hallja a lármát és a kiáltásokat. Szeretne közbelépni, de képtelen rá: teljesen inába szállt a bátorsága.

Villám hasítja szét az égboltot, a fiú ijedtében felugrik. Nem sokkal ezelőtt még egy bárányfelhő sem volt az égen, most meg tomboló vihar keletkezett.

– Nem kell szégyenkezned, fiacskám.

Devlin megfordul, s kit lát? Scrimm áll ott. Túl közel, nincs menekvés.

– Nem becstelenség még a kezdetén elkerülni egy eleve vesztett csatát.

A férfi negédes mosollyal mellé kuporodik. Az esőcseppek kékesen vibrálnak sima fekete haján és hegyes szakállán. Hosszú, sötét öltözéket visel, a bőre elefántcsont színű, szemében a pokol tüze örvénylik. Egyik keze Devlin combján nyugszik, mintha jégdarab volna. A fagyos hideg beáramlik a fiú vérébe és eléri a szívét.

– …Bent nincs senki, aki árthatna a barátaidnak. Senki, hacsak nem ők maguk.

Devlin egy kukkot sem ért abból, amit ez az ember összehord, azt sem, min nevet ilyen hangosan.

– Nézd csak, Devlin – szól rá hirtelen, és megragadja a fejét. Tűzokádó szemével egyre jobban közelít az arcához.

És Devlin látja.

Látja Gretát, aki azt hiszi, Scrimm kapta el. Nem tudja, merre meneküljön, a kezével püföli, majd a késsel…

Megsebzi Markot, aki azt képzeli, a vadállat utolérte. Sír, kiabál, megpróbálja távol tartani magától, de a szörny érzéketlennek tűnik a baseballütők csapásaira.

Susan azt hiszi, tűz égeti, és bokszolja, rúgja a semmit…

De eltalálja Damont, aki védekezik, ahogy csak bír, mindennel, ami a keze ügyébe akad, mivel azt képzeli, hogy egy óriási pók támadta meg, amely a hálóját akarja rátekerni.

– Látod őket, Devlin? – förmed rá Scrimm, miközben egy percre sem ereszti el a fiú arcát. – Most már érted, miért nem tehettek ellenem semmit?

– E…ee… – Devlin nyelve nem engedelmeskedik.

– Mi? Akarsz valamit mondani, te idétlen taknyos? – Elééééég!!!

Devlin ájultan összerogy.

Villámok sora árasztja el szinte nappali fénnyel Angus Scrimm házát. Hirtelen Greta, Mark, Damon és Susan egymásba gabalyodva térnek magukhoz, tele duzzanatokkal, vérző sebekkel.

Nagy nehezen, egymást segítve feltápászkodnak az elhagyott házban. Senki nem küldi el őket, senki nem mutatkozik. Ezzel azt hozza tudomásukra Angus Scrimm, hogy számára ők: senkik. Hagyja elmenni őket, hiszen nem tehetnek semmit. Ők pedig felállnak és elkullognak az esőben anélkül, hogy egymásra néznének vagy egyetlen szót is szólnának.

Senki, még Angus Scrimm sem vette észre, hogy a csapatból hiányzik Ken, a Láthatatlanok hatodik tagja.

– Bocs, hé, elnézést…

Douglas Macleod hirtelen lekapta a füléről a filmhez csatlakozó fülhallgatót és a hang felé fordult. – Igen?

A stewardess zavartnak látszott. – Itt a narancsléd. Bocs, elaludtál talán?

– Nem, nem, csak a filmet néztem. Köszönöm. Douglas nagyot kortyolt a narancsléből, majd a poharat az üléséhez tartozó kis asztalkára helyezte, az ablak mellé. Noha még csak tizenkét éves volt, nem először utazott egyedül repülőgépen: a szülei egy nagy üzletlánc cégátszervező tanácsadóiként dolgoztak, s emiatt állandóan más városba költöztek. Leg alábbis amióta Douglas az eszét tudta, ide-oda vándorolt New York, Boston, Memphis, Los Angeles kö zött… Aztán édesanyja hirtelen meghalt, apja pedig a korábbinál is nagyobb intenzitással vetette magát a munkába. Attól fogva a fiú a nyarat hol táborokban töltötte, hol pedig rokonoknál. Ezúttal Kend red nagybácsira esett a választás, édesanyja bátyjára, aki egy bűbájos tengerparti városkában lakott, legalábbis ezt mondta neki az apja. De hát apa mindig túloz egy kicsit.

Lesöpörte skótkockás ingéről az elmajszolt sós kek szek utolsó morzsáit. Ez a szokás nagyobb úr volt nála: muszáj volt valamit rágcsálnia olvasás vagy filmnézés közben. Ez meg is látszott a súlyán, kissé testesebb volt, mint a hasonló korú fiúk.

Azonban jó okkal feltételezhető: nem tett túl sokat azért, hogy formába hozza magát. Sokkal szívesebben olvasott könyvet vagy képregényt, mint hogy rúgja a bőrt a srácokkal. Azért olykor mozgott is kicsit, gördeszkázott, s persze mindig lehorzsolta a térdét. Szórakozottan megtapogatta a gyógyulófélben lévő sebét. Hát igen, ebben nagymester volt: lehorzsolni a bőrt a térdéről!

Újból felvette a fejhallgatót, tekintetét a középen elhelyezkedő ülések fölött függő vetítővászonra szegezte. Gondolatai elkalandoztak… Vajon hogyan folytatódik A Láthatatlanok?

Elég volt egy pillantás, hogy felmérje, valami nem stimmel. Kevéssel ezelőtt még az izgalmas gyerekbanda krimijének kezdetét adták, most meg a kép ernyőn a Simpson sorozat egyik epizódját vetítették. A ste wardess még a közelben tartózkodott, odahívta.

– Bocsánat, kisasszony…

– Csak mondd.

– Hát, nem igazán fontos, de… Hová lett az előbb vetített film?

– Melyik?

– Az a gyerekbandás, A Láthatatlanok… Az, ahol… A nő felpillantott a vászonra. – Nem volt korábban másik film.

– De igen, az, amelyikben a gyerekek…

– Értem – mondta a stewardess széles mosollyal. – Talán elaludtál, és álmodtál valamit, nem?

Douglas elhallgatott. Biztosra vette, hogy látta azt a filmet… Illetve, ha a nő azt állítja, hogy nem volt más film, csak a Simpson, akkor az egyedüli magyarázat valóban az, hogy elaludhatott és álmában látta azt a másik filmet. Vagy hirtelen a szokásos emlékezetkiesésről lehet szó. Ilyenkor megesik, hogy teljesen kimarad a valós eseményekből. Olykor megijedt et től, de eddig nem mert erről beszélni senkinek. Egyébként is, a gyakori költözések miatt Douglasnak sosem jutott elég ideje arra, hogy bizalmas barátokat szerezzen.

A stewardess megértően mosolygott: – Ó, ne aggódj, előfordul ez másokkal is. Képzeld csak, pár héttel ezelőtt egy úr útban Kanada felé elaludt, s amikor felébredt, afelől érdeklődött, mikor érkezünk Rómába! A kapitányt kellett idehívnunk, hogy megnyugtassuk és emlékeztessük rá, ő Kanadába váltott jegyet, nem Rómába…

Douglas visszamosolygott a nőre, aki elköszönt, mert már egy másik utas felé fordult, aki hívta őt.

Nos, már csak húsz perc hiányzott a leszállásig, épp ideje volt szundikálni kicsit. Lerakta a fülhallgatót az asztalra, és kényelmesebben elhelyezkedett az ülésen.

Mielőtt elaludt, utolsó gondolata ez volt: A Láthatatlanok, hm? Kár, pedig igazán izgi filmnek indult…