Kapitány Ágnes – Kapitány Gábor

A „szellemi termelési mód”{1}

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezetés

1. fejezet  Mi az a „szellemi termelési mód”?

Termelés és termelési mód

A kapitalizmus a „termelési mód” kategória tükrében

Az alternatíva: a szellemi termelési mód

Hol siklott félre a marxi koncepció?

Mi a szellemi termelés, ki a szellemi termelő és hogyan jön létre a szellemi termelési mód?

2. fejezet  A szellemi termelési mód felé

Egy főszereplő színre lép

Millstől Bellig

A PC kora

Az óriáskirály kőfalatja

Az új alany keresése

Az individualizmus néhány csapdája

Összefoglalva

3. fejezet  A változások néhány értelmezési modellje

I. „Új világ”-elméletek

Az „információs társadalom” köszöntése

Tudományos-technikai forradalom és technostruktúra

Bell és a „poszt-indusztriális társadalom”

Közbevetés: Touraine és a poszt-indusztriális társadalom

Posztmodern társadalom?

Gorz és a szabadidő társadalma

Bourdieu és a „kulturális tőke”

Beck és a „rizikótársadalom”

Beniger és a kontroll társadalma

Castells és a hálózati társadalom

Hardt, Negri és a „birodalom”

Toffler és a „harmadik hullám”

II. Kísérletek az új alany meghatározására

Az új alany meghatározásai: Mills és a „fehérgallérosok”

Az új alany meghatározásai: Menedzserek

Az új alany meghatározásai: A „kreatív osztály”

Az új alany meghatározásai: Shils és „az ideológusok”

Az új alany meghatározásai: Gouldner és az „új uralkodó osztály” elmélete

Az új alany meghatározásai: Braverman, Mallet és az „új munkásosztály” elmélete

Közbevetés: Said és a független értelmiség

Az új alany meghatározásai: Tömeg-intellektus, általános intellektus, immateriális munka

4. fejezet  A szellem fogalma

Szellem és test

A szellem összetevői

Hegel „szelleme”

A marxizmus, a „szellem” és a „kísértet”

A szellem helye Scheler fenomenológiájában és Ryle logikai grammatikájában

A problematizált szellem (Egzisztencializmus és posztmodern)

5. fejezet  A szellemi termelési mód szociológiai „alanyáról”

Az „értelmiség” szociológiai csoportjának elkülönülése

Az értelmiség sajátosságai. 1. A „tanuló”

Az értelmiség sajátosságai. 2. A „reflektált”

Az értelmiség sajátosságai. 3. Az „autonóm”

Az értelmiség sajátosságai. 4. A „vélekedő-megítélő”

Az értelmiség sajátosságai. 5. A „törvényalkotó”(normaalkotó)

Az értelmiség sajátosságai. 6. Az „ideológiateremtő”

Az értelmiség sajátosságai. 7. A „céhmester”

Az értelmiség sajátosságai. 8. A „Szellem embere”

Az értelmiség: racionalista?

Értelmiség vagy értelmiségek?

Az értelmiség és a minőségelv

6. fejezet  Humanizmus és szellemi termelés

A humanizmus kialakulása

A reneszánsz humanistái

A felvilágosodás és romantika (szentimentális) humanizmusa

„Szocialista humanizmus”?

A humanizmus fejlődése

Vallás és humanizmus

A sötét oldal (avagy: Derrida démonai)

Új etika felé?

Szervesség és humanizmus

A szellemi termelési mód és a humanista trikolór

7. fejezet  Az államszocializmus

Munkásfetisizmus

Forradalomfetisizmus

Politikai elidegenedés

Az államszocializmus mint szellemi termelési mód

Az államszocializmus mint kapitalizmus

Államszocializmus és modernizáció

Bürokrácia, új osztály

A „kádárizmus”

Tulajdon és termelési mód

Egy kis kitérő: Lukács és az államszocializmus ideológiája

Az államszocializmus mérlege

Az államszocializmus utóélete

8. fejezet  A kapitalizmus a szellemi termelési mód ellen

Kapitalizmus az ezredfordulón

Válságban

A kapitalizmus tartalékai

A szellemi termelők súlyának csökkentése, az értelmiség proletarizációja

Az értelmiség elitizációja és elitként való bírálata

A világ tovább kapitalizációja-piacosítása

Néhány ambivalens jelenség a későkapitalizmus korszakában

Média, propaganda, manipuláció – ideológiák

Kívülről irányítottság

Biologizmus és szociáldarwinizmus

A rendszerkritika tabuja

A történelem eltüntetése

A jótékony fátyol

Divide et impera

Az (át)értelmező hatalom

Kapitalizmus versus szellemi termelési mód. Valódi választási helyzetek és hamis dichotómiák.

9. fejezet  A szellemi termelési mód jövője. Lehetséges forgatókönyvek

Felmerülő kételyek

Az aktivitás lehetőségei

A szellemi termelési mód mint szintézis

A szellemi termelési móddal adekvát elvek konkrét megnyilvánulási lehetőségei

A minőségelv

Közbevetés: az oktatás: „a ma a tegnap honlapja”?

A felelősség-elv

A gondoskodás-elv (avagy „a másik gazdagításának” elve)

Állandó változásban

Az etika szerepe

Közbevetés: az etika kérdőjelei

Diffúz záró gondolatok

Bibliográfia

Impresszum

Bevezetés

Mi az a világ, amiben élünk? A történelem milyen szakasza? A kapitalizmus? Vagy valami más? Információs társadalom? Tudásalapú társadalom? Kockázattársadalom, mint Ulrich Beck nevezi? Hálózati társadalom, mint Castells fogalmaz? Mindenesetre a jelen állapot már csak azért is felveti sokakban a mai világtársadalom mibenlétének megértésére irányuló igényt, mert – miközben az emberek túlnyomó része nem érezheti azt, hogy befolyással bírna a világ sorsának alakítására, s nem is látja át igazán, hogy mi miért történik – eközben szinte minden terület válságban lévőnek mutatkozik. Politikai válságok, ezeknél mélyebb gazdasági válságok, a gazdasági válságoknál is mélyebb világszemléleti válságok: a családok, az erkölcsök, a tudományok válságai; az erőforrások kimerülésének veszélye, céltalanság, pusztulás-forgatókönyvek… Nem kevesen a hanyatló császárkori Róma hasonlatával élnek: ha kapitalizmus, akkor annak már mindenképpen a destruktív, önpusztító fázisa. És akkor mi felé haladunk? Egy új feudalizmus (Habermas), egy új barbárság felé (Mészáros)? Vagy a negatív összkép végletesen torzít, s elfedi a születőben lévő újat, annak pozitív oldalait? Hiszen bármilyen hanyatlásnak csak az vethet véget, ha megmutatkozik, tapinthatóvá és kívánhatóvá válik az az új, ami új erőforrásokat, célokat, perspektívákat, a fenyegető veszélyek elhárítását, a legkínzóbb problémák megoldását ígéri. Van ma ilyen új? És ha van, mi az? Ha történelmi tapasztalataink arra intenek is, hogy fogadjunk kétellyel minden olyan újat, ami magát megoldásnak hirdeti, ha e tapasztalatok legjobb esetben is azzal biztatnak, hogy a mindenkori jelenben (és sokszor még ugyanabban a jelenségben is) egyszerre vannak jelen a legjobb és a legrosszabb lehetőségek; hogy a „világ, amelyben élünk” sosem egyvalami, hanem egymásnak ellentmondó, egymással küzdő tendenciák együttese – a történelemben, nagy léptékű folyamatokban való gondolkodás akkor is igényli és rendre meg is találja azokat a fogódzókat, amelyekkel egy-egy korszak lényege meghatározható. S hiszen csak ennek birtokában találhatók meg az élhetőbb világért kifejtett aktivitás, a világ alakulásába való beavatkozás lehetőségei is. Ebben a könyvben egy ilyen gondolkodás számára kínáljuk fel – véleményünk szerint a „mivel magyarázhatjuk mai világunknak a korábbiaktól eltérő sajátosságait” és a „mi felé haladunk” kérdéseire adható egyik válaszlehetőségként – a „szellemi termelési mód” fogalmát.

*

A „szellemi” kifejezés olyan emberi tevékenységeket jelöl, amelyekkel többé-kevésbé minden ember él, de amelyeket hivatásszerűen a történelem során elsősorban értelmiségiek{2} végeztek; s annyit már itt megelőlegezhetünk e könyv mondandójából, hogy ezt a társadalmi csoportot (illetve a társadalom azon csoportjait, amelyek számára a szellemi tevékenységek meghatározó értéket jelentenek, tehát az „értelmiségnél” tágabbra nyitott körben: inkább „szellemi termelőkről” beszélve), a jelen történelmi pillanat főszereplőjének tekintjük, s egyik célunk éppen az, hogy e történelmi szerep tudatosításához hozzájáruljunk. (A „szellemi” a történelem folyamán valami valóságtól elváló, légies, s az „anyagi valósághoz” képest másodlagos jelenségkört jelentett, s ezzel összefüggésben a szellemi tevékenységet végzők csak a fő folyamatok mellékszereplőiként jöttek számításba; e könyvben – sok más társadalomelemzővel egyetértésben – amellett szeretnénk érvelni, hogy ez a mi korunkra megváltozott. A „szellemi” szféra középpontba kerülése ma nem utópia, hanem az „anyagi valóság” mind meghatározóbb ténye. Hogy pontosan mit is értünk – a szellemi tevékenységek differentia specificáját meghatározó – „szellemen”, ezt részletesebben a negyedik fejezetben fogjuk kifejteni, itt egyelőre csak annyit, hogy az ember kognitív, emocionális és egyéb olyan tevékenységeinek együtteséről van szó, amelyet a történelem során fogalmilag elkülönítettek és a munkamegosztásban is elválasztottak a fizikai tevékenységektől, s amely ugyanakkor valamiképpen kulcsszerepet játszik az egyes ember és az össztársadalom közti közvetítésben). Az általunk használt fogalom másik fele, a „termelési mód” kategória viszont nagyon „marxistául” hangzik. Ez nyilván önmagában elég ahhoz, hogy éppen a szellem iránt elkötelezett olvasók egy jelentős részét elriassza, hiszen a huszadik század diktatúráinak egyik része magát marxistaként deklarálta, s az a sok szörnyűség, ostobaság és kártétel, amelyet ezek a diktatúrák az emberiségnek okoztak, akkor is ellenérzést keltene minden iránt, ami e diktatúrákkal kapcsolatos, ha magát, a „szellem köztársaságát” nem érte volna számos kár e diktatúrák idején. Márpedig tudjuk, igen sok kár érte a szellemi szabadságot és magát az értelmiséget is. A marxizmus pedig kapcsolatos e diktatúrákkal, hogy miképpen, hogy a marxi gondolatrendszerben hol vannak azok az elemek, amelyek miatt a „marxista” ma sokak számára szitokszóvá válhatott, arról még alább bőven lesz szó. A „termelési mód” kategória azonban egy olyan leíró fogalom, amely akkor is használható a történelem korszakolásának megalapozásához, ha az ember egyébként nem osztja Marx nézeteit. De miért használnánk? Miért kellene éppen ezt, a szocializmusokban oly agyonszajkózott kategóriát alkalmaznunk? Úgy gondoljuk, elsősorban azért, mert egy alapvetően kapitalista világban élünk. (Itt most tegyük zárójelbe a kapitalizmus egymástól elváló korszakainak a kérdését, – például a „klasszikus kapitalizmus – keynesi államkapitalizmus – információs társadalom” bontásban, vagy bármely más korszakolás szerint –; mert ezeknek az egymástól is sok mindenben eltérő szakaszoknak vannak közös, más társadalmi formáktól ezeket együttesen megkülönböztető „kapitalista” sajátosságai; s tegyük zárójelbe azt is, hogy a világ számos országának igen kérdéses a kapitalista jellege: a világ egészében – erős hatást gyakorolva a nem-kapitalista zárványok lehetőségeire is – mégis csak a kapitalizmus uralkodik. Hogy ezen pontosan mit értünk, ezt az első-második és nyolcadik fejezetben igyekszünk majd kifejteni). A „termelési mód” kategóriát többek között azért is tartjuk (továbbra is) adekvát fogalomnak a jelen viszonyainak értelmezésére, mert a világban domináló kapitalista társadalom maga az, amely önmagát a termeléssel határozza meg, amely a „haladást” termelékenységi mutatókkal méri, amely minden más érték fölé helyezi a gazdasági teljesítményt{3}. Minthogy minden kor a maga szemüvegén át látja és láttatja az egész történelmet is, Marx ezzel kapcsolatban nem tett mást, mint hogy megfogalmazta a történelem értelmezésének a domináns viszonyokkal legadekvátabb változatát. A kapitalizmusban élve leginkább a termelés kategóriáival lehet a világot értelmezni, s minthogy bármely paradigmából kilépni is csak úgy lehet, hogy a paradigmán belül uralkodó fogalmaknak adunk új értelmet (hogy ezeknek is új értelmet adunk), ennélfogva aki nem fogadja el, hogy amit kapitalizmusnak nevezünk, az a lehetséges világok legjobbika, s hogy uralma örök az emberiség felett, annak éppen a „termelési mód{4}” kategória adhatja a legalkalmasabb kiindulópontot a rendszer megkérdőjelezéséhez. Ha ugyanis a kapitalizmus legfőbb hajtóereje a termelés, de a kapitalizmust is úgy értelmezzük, mint egyet a lehetséges termelési módok közül, akkor ezzel – és éppen ezzel – lehet megkérdőjelezni a kapitalista rendszer önlegitimációjának alapjait. Amíg a kapitalizmus mellett azzal lehet érvelni, hogy a rendszernek sok ugyan a hibája, de ez a leghatékonyabb, a legtermelékenyebb; amíg nem jelenik meg olyan társadalomszervezési mód, amely mint termelési rendszer bizonyul a kapitalizmus sikeres alternatívájának, addig semmilyen alternatíva nem lesz elég meggyőző azon embermilliárdok számára, akik maguk is megélhetésük sikerességében, megszerezhető javakban mérik körülményeik fejlődését vagy rosszabbodását, s akiket a világban uralkodó véleményformáló mechanizmusok is erre szocializálnak. Lehet a kapitalizmus ellen erkölcsi fellépésekkel – egy „emberibb világ” nevében – tiltakozni, politikai lépéseket szervezni, a kapitalizmus „megdöntéséről” álmodozni, de mivel a kapitalizmus alapvetően egy sokoldalúan megszervezett – pontosabban: felépült – gazdasági-termelési rendszer, (s amennyiben társadalmi rendszer, hát olyan társadalmi rendszer, amely a haszonszerzés gazdasági-termelési céljai köré épül), ezért bármilyen erkölcsi, politikai vagy egyéb alternatíva, amely nem rendelkezik a kapitalizmussal legalábbis versenyképes – és attól persze gyökeresen különböző – termelési rendszerrel is, (ami persze szükségképpen újfajta gazdasági és társadalmi rendszert, s hozzátehetjük: újfajta gondolkodásmódot, az emberi és természeti környezethez, stb. való újfajta viszonyt is jelent), az nem tud sehová sem „kilépni” a kapitalizmus jelenlegi világrendjéből, amelynek mechanizmusai – minthogy a „termelés” az élet újratermelését jelenti, s minthogy a jelenlegi világot ennek kapitalista törvényei mozgatják – a világon mindenki életlehetőségeit megszabják. A „gazdag nyugatiét” éppúgy, mint a szétesett afrikai társadalmak tagjaiét. S azokét is, akik megpróbálnak bármilyen módon „kilépni”, legyen ez a kilépés Owen telepe vagy szerzetesrend, hippikommuna vagy kistermelői közösség, vagy akár egy egész „szocialista” vagy bármilyen más politikai alapon szerveződött – „világrendszer”. Egy olyan mindenre kiterjedő termelési rendszernek, „termelési módnak”, amilyen a kapitalizmus, csak egy hasonlóan kidolgozott másik „termelési mód” képes a helyére lépni. Aki tehát bármilyen alapon kritikus a kapitalista rendszerrel szemben, (s különösen aki a „szellemi” értékek, s alapvetően egyfajta értelmiségi „humanizmus” jegyében), azt arra kérjük, legalább gondolatkísérlet szinten fogadja el, hogy ez a kategória használható, s hogy másképpen is használható, mint ahogy az a szocializmusok tudatformáló gépezeteiben történt. Miként nevetségesen leegyszerűsítő (és egyértelműen a gondolkodás szándékos korlátozója) az az állítás, hogy csak a kapitalizmus és a (huszadik században megtapasztalt) szocializmus között lehet választani, (és harmadik, negyedik, ötödik „út” nem lehetséges), így nagyon leegyszerűsítő az olyan gondolkodás is, amely csupán azért nem hajlandó egy fogalmat alkalmazni, mert a fogalom megalkotója más vonatkozásokban olyan következtetéseket vont le, amelyek számunkra elfogadhatatlanok.

{1} A könyv megírásához az MTA Szociológiai Kutatóintézetében folytatott alapkutatásaink szolgáltatták a hátteret.

{2} Ha az „értelmiség” jelentőségét hangsúlyozzuk, ez is a szó széles értelmében értendő, (amely magában foglalja a modern értelmiség kialakulása előtti, dominánsan szellemi munkát végző csoportokat, és azokat a csoportokat is, amelyek nem feltétlenül élnek szellemi munkából, de jelentős szellemi tevékenységgel járulnak hozzá a társadalom alakulásához) – minderről később még bőven, az ötödik fejezetben részletesen lesz szó. Mint ott majd kifejtjük, az „értelmiséget” a szellemi termelők egy történelmi alakváltozatának tartjuk, amely még e széles értelemben sem „örök” kategória, s jelenbeli történelmi jelentőségét egy olyan társadalom előkészítése adhatja meg, amelyben éppen a szellemi termelés (és az értelmiség, mint társadalmi csoport) elkülönült jellege szűnik meg.

{3} Itt felmerülhet, hogy vajon valójában a „termelés” vagy a „gazdaság”-e a meghatározó kategória? A kapitalizmus sajátossága kétségkívül az, hogy a társadalom gazdasági alrendszerét teszi az egész társadalom meghatározójává, hiszen a tőke hatalma egyértelműen gazdasági természetű. A gazdaságnak viszont a kifejlett társadalmakban legalapvetőbb meghatározója a termelés – hiszen még amikor egy társadalom gazdasága például nagy mértékben a zsákmányolásra épül, akkor is, e zsákmány is többnyire termelő kultúrák erőfeszítéseiből származik –, s a termelés jelentősége fokozottan érvényes a kapitalizmusban. Vannak ugyan a kapitalizmusnak olyan szakaszai – és a virtuális tőkemozgásokat a középpontba helyező jelenkor éppen ilyen – amelyekben a gazdaság a termeléstől függetlenül is működőképesnek tűnik, ez azonban illúzió, minthogy a tőke csak a (termelő)munkából képes magát bővíteni és társadalmának sajátos ereje éppen a termelékenység (állandó) fejlődésén alapul. Ezért úgy véljük, a kapitalizmust specifikálhatjuk „gazdaságcentrikus” társadalomként, de működése megértéséhez a „termelés” a kulcsfogalom.

{4} Gyakori a gondolkodás történetében, hogy amikor az adott társadalmi körülmények valamely összetevője – mint a kapitalizmusban a termelés – kiemelt szerepet kap, ez segíti elő annak felismerését, hogy ez az összetevő korábbi társadalmakban is fontos lehetett (s az lehet későbbi korokban is). Így jelent meg annak lehetősége is, hogy a korábbi társadalmakat – az antikvitást, a feudalizmust, stb. is – elsősorban a termelés bennük érvényesülő sajátos rendszerén keresztül jellemezzék, a kapitalizmussal és az azt majdan meghaladni képes társadalommal együtt.