Bacsó Péter

A TANÚ

KOSSUTH KIADÓ 

"MIÉRT HALAD ÍGY A TÖRTÉNELEM?

HOGY AZ EMBERISÉG DERŰSEN

VÁLJÉK MEG A MÚLTJÁTÓL.”

MARX

ILINEK

Tartalom

Dezsőnek meg kell halnia       5

Tudja maga, kicsoda Pelikán József?

Nincs disznó, nem is volt disznó!

Fogsz te még egy nagyot csodálkozni!

A nemzetközi helyzet egyre fokozódik

Egyszer még kérni fogunk magától valamit

A spricckoló tömegek

A szocialista szellem vasútja

Előre a Magyar Narancsért

Az a gyanús,ami nem gyanús

Az élet nem egy habos torta

Legyen doboz, de ürgebőrbe varrva!

Miért van itt ilyen sötét,Virág elvtárs?

Jelezni kéne, hogy nem nyulak vagyunk!

Kis szűcs, mit sütsz?

Süketek maguk,Tisztelt Bíróság?

A menyasszonyom nem kéne?

Dezsőnek meg kell halnia

"Szólítsd, mint méla borjúszáj

a szorgalmas szegényeket,

rágd a szívükbe: nem muszáj

hősnek lenni, ha nem lehet!”

JÓZSEF ATTILA

Pelikán József gátőr például szintén nem akart hős lenni. Húsos, nagydarab ember volt, mázsás combjai egymást akadályozták a járásban. Nem hősnek való az ilyen. Volt egy kis szolgálati háza a dunai sziget csúcsában, és volt nyolc neveletlen gyereke. Azért csak ennyi, mert a felesége – különben jól főző, derék asszony – két éve megszökött egy göndör hajú román uszálykormányossal.

Pelikán Jóska ma is hajnalban kelt, hogy végigmenjen szokásos útján, a vízállásmérő léceknél leolvassa a Duna állását, szemügyre vegye a gátakat. A gátak, a gátak: ez Pelikán egyetlen igazi szenvedélye. Minden repedést számon tart, minden ürgelyukra felfigyel, tegeződik a hömpölygő folyóval, és ha rajta múlik, sose önt ki a kiismerhetetlen, nagy Duna.

A víz fölött még vattás köd gomolyog, de a hajnali nap azért már át-átlyukasztgatja éles rózsaszín fénnyel. Pelikán Jóska komótosan evez, ladikja orrában korcs fekete kutya, farka reszket a gyönyörűségtől.

A ladik csikorogva siklik fel a kavicsos partra. A kutya egyetlen szökelléssel kiugrik, feliramodik a meredek töltésre, meg-emeli a hátsó lábát, Pelikán derűsen néz utána. Aztán hirtelen kiszalad az arcából a vér.

–Megvesztél, Négus?! Mit csinálsz?! – üvölt a kutya után.

A töltés ferde síkjában szikrázó fehér kavicsokból gondos kézi munkával kirakott felirat:

ÉLJEN A MI NAGY VEZÉRÜNK!

Az ostoba éppen a J betűt készült levizelni, de gazdája intő szavára arrébb kullog. Pelikán felkapaszkodik a partról, szeretettel nézi a jelszót, egy-két követ megigazít.

Aztán kiáltást hall a túlsó partról. Derék falubélijéé a hang:

–Józsi bácsi, húst osztanak! Húst!

Ez nagy dolog. Mert húst a történet idején csak igen ritkán mértek.

A kövér gátőr és a kutyája tehát visszarohannak a partra, és egyszerre ugranak a ladikba. Nyikorognak az evezők, a viharvert csónakot mintha motor hajtaná a túlsó part felé. Pelikán Jóska és családja ugyanis már jó ideje színét se látta semmiféle húsnak.

A hentesbolt előtt már sokan vannak: öregek, fiatalok, asszonyok, gyerekek. Békésen áll a sor, nem lázadozik, nem füstölög senki. Csak állnak, mintha ez így lenne természetes.

Pelikán Jóska is beáll a sorba, sok jegye közül előkotorja a húsjegyeit. De mire megtalálja, messze elöl egy nagy csattanás. Az emberek riadtan kapják fel a fejüket. A lehúzott redőny csattant, a mögül kiáltozza a henteslegény:

–Elfogyott! Majd a jövő héten!

Mit tehet mást Pelikán, hazamegy. S félrevonja legidősebb lányát, Gizit, mert amióta felesége megszökött, ő a háziasszony.

–Nincs mit tenni – mondja Pelikán. – Kinyírjuk a Dezsőt.

Gizi elbúsul, könnycsepp jelenik meg a szeme sarkában:

–Muszáj?

Pelikánnak megtolul a vére. Még ez a lány is az érzelmeset játssza? Odavágja elé az asztalra a húsjegyeket.

–Vagy panírozd be ezeket!

A konyhában ott a többi gyerek is. Az egyik felkapja a szép színes papírokat, és feldobja a levegőbe. Nagy színes papírpillangók röpködnek, lassan leereszkednek a földre, a kölykök nézik, nagyokat nevetnek. Pelikán szótlanul figyeli a gyerekeit, aztán leül. Vészjóslóan mered maga elé.

–Nincs mit tenni. Kinyírjuk a Dezsőt.

Gizi szavát alig hallani:

–Szegény Dezső.

–Meg kell halni neki – mondja ki az ítéletet Pelikán.

–Most?

–Éjjel.

Sokára jön meg az este. Pelikán az üvegezett verandán ül, és várja, hogy gyűljön a sötét. A túlsó partról harangszót hoz a szél. Aztán csönd, és végre fekete éjszaka. Pelikán feláll, bemegy a konyhába, félretolja a kecskelábú asztalt. Felemeli az alatta lévő csapóajtót, az asztalról felmarkol egy villogó kajla kést, és leereszkedik a pincébe.

Gizi még utána ad egy nyugtalanul lobogó viharlámpát.

A gyerekeken fehér ing, a nyakukban piros és kék nyakkendő, aszerint, hogy kinek mi jár. Hét gyerek, fegyelmezett sorban. A csapóajtó felett állnak és fülelnek.

Sokáig csend.

Gizi beint a gyerekeknek, akik rázendítenek:

"Elvtárs, a csákányt jó mélyre vágd, Indul az ifjú munkásbrigád...”

A pince mélyén a viharlámpa imbolygó fényében Pelikán Jóska Dezsővel, az illegálisan nevelt kandisznóval viaskodik. Dezső jó ösztönnel sejt valamit, páni félelemben röfögve hátrál a falhoz, a gátőr a kedvező pillanatot lesi, mikor feldöntheti vagy elgáncsolhatja. Persze nem tudni, ki fél jobban: Pelikán vagy a kandisznó. Botcsinálta böllér, a történelem nyomta kezébe a kést. Mindegy: Dezsőnek meg kell halnia. Pelikán hirtelen mozdulattal egy zsákot vet a disznó fejére, elgáncsolja, de ő is elbotlik, hemperegnek a földön. Pelikán káromkodik, most már valóban dühbe gurul, felemelkedik, és a rúgkapáló Dezső szívébe mártja a kést.

Félelmes halálsikoly hallatszik fel a csapóajtó alól, de zeng a vidám induló.

"Elvtárs, Sztálin nevével,munkára készen, indulj előre hát!”

Odalenn kinyúlik az illegálisan nevelt sertés, Pelikán megtörli izzadt homlokát.

Fent pedig két rendőr zörgeti, veri a veranda üvegajtaját. Gizi összerezzen, a gyerekek összenéznek, de a nagylány intésére tovább szól az ének. Gizi fél kézzel vezényel, fél kézzel ajtót nyit.

Egy vörösképű tizedes és egy langaléta közrendőr lép a konyhába.

A vörösképű a kórust nézi gyanakodva, a langaléta közrendőr a szemrevaló Gizire mered.

–Hol az apád? – kérdi a vörös.

Gizi hangja angyalian ártatlan:

–Szemináriumon.

A vörös gyanakszik.

–Éjnek idején?

–Nappal kint van a gáton – mondja Gizi komolyan.

–És ezek itt?

A gyerekek épp elhallgattak. Gizi változatlanul ártatlan.

–Őrsi gyűlés. – A kisebbek felé fordul, harsányra vált: – Őrsvezető pajtás, jelentést kérek!

Pisti kicsi, vörösesszőke, szeplős, de lelkes:

–Jelentem, a Pelikán őrs együtt áll, a létszám...

Folytatná, de a vörös képű tizedes maga felé fordítja. – Ide figyelj, fiam, van nektek disznótok? – kérdi indulattól remegő hangon.

Pisti kék szeméből süt az ártatlanság. Mintha leckét mondana fel:

–A disznó, az egy patás háziállat. Röfögni is szokott. Régebben megették a húsát.

A tizedes tehetetlen:

–Kapsz egy olyan pofont, hogy te fogsz röfögni, fiam! – S a többiekhez fordul: – Még egyszer kérdem, gyerekek. Van disznótok?

Most a legkisebb szólal meg, egy is fekete vakarcs:

–Nincs nekünk ahhoz moslékunk!

Ez döntő érv: a tizedes mélyen elgondolkodik.

Gizi pedig beint a kórusnak, az rázendít:

"Ej, haj, szép az élet, száll az ének...”

A rendőrök kihátrálnak. A tizedes visszaszól az ajtóból:

– Még visszajövünk!

A gyerekek győzelmesen tovább énekelnek.

Aztán az apjuk mellett szorgoskodnak a pincében. Pörzsölik szegény Dezsőt.

Pelikán a tölteléket darálja nagy buzgalommal, Gizi segít.

Hirtelen kutyaugatás. Mindenki megmerevedik, fülel. Hosszú másodpercek múlnak el halálos csendben.

De nem történik semmi. Pelikán arcára visszaül a mosoly, a munka tovább folyik. Fénylik a vörös hús, csikorog a daráló.

Aztán hajnalban újra zörgetnek a verandaajtón. A gyerekek már ágyban vannak. Pelikán botorkál ki hosszú fehér gatyában, ajtót nyit, a jövevényekre pillog:

–Nem tudnak aludni?

A tizedes nem válaszol, egyenest a konyhába siet, körülszimatol, diadalmasan fölkiált:

–Töpörtyűszagot érzek!

–Érdekes – dünnyögi Pelikán ártatlanul –, én is töpörtyűről álmodtam.

A tizedes egyre izgatottabban szaladgál ki s be, még Gizi ágyához is odaugrik, a paplanát is felhajtja. De ott mást lát, nem töpörtyűt. Gizi illedelmesen felsikolt, a tizedes dühösen visszaejti a paplant, arca a szokottnál is vörösebb.

–Elő azzal a töpörtyűvel!

A gátőrt buzgalom fogja el:

–Keressük együtt – mondja. – Ahogy így beszél róla, összefut a nyál a számban.

A tizedes elébe pattan, szikrázó szemmel nézi:

–Maga bolondot csinál belőlem?

Nagy kék szempár csodálkozik vissza rá:

–Én bolondot magából? Éppen ellenkezőleg! Én egyetértek, elvtársak. Csapjunk le együtt a bujkáló töpörtyűre!

A tizedes a langaléta közrendőrhöz fordul, aki Gizin legelteti a szemét.

–Maga nem érez töpörtyűszagot?

Az összerezzen, nagyot nyel:

–Én érzek. De én sokszor érzek. Különösen, ha beszélnek róla, Falusi gyerek vagyok én.

–Marha – mondja zavartan is, megvetően is a tizedes, és int, hogy mehetnek. De az ajtóból azért visszaszól:

–Még visszajövünk.