Henri Perruchot

Gauguin élete

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

A sugarak és az árnyak leánya

ELSŐ RÉSZ  A holtak szelleme őrködik (1848–1885)

1. Eldorádó

2. A lepecsételt ajkú ember

3. A dán királyság

4. Mette

MÁSODIK RÉSZ  A sovány farkas (1885–1891)

1. Taboga

2. A kísértethajó

3. A nyomorultak

4. És testének aranya

HARMADIK RÉSZ  A trópusi műterem (1891–1898)

1. A király halála

2. A jávai Annah

3. Aline

4. A felemelt karú bálvány

NEGYEDIK RÉSZ  A gyönyör háza (1898–1903)

1. A mosoly

2. A jelenés

3. És az ostoba madár mindent bevégez…

Manao Tupapau  Ami a halál után történt

Impresszum

PROLÓGUS

A sugarak és az árnyak leánya

Csak rátekintesz, s máris rájöttél, hogy ez a csillogó szemű lány,

ki karosszékében kuporog, akár a vízisikló a napfényben,

ősi fajtából ered; a sugarak és az árnyak leánya ő,

forró földrészek gyermeke, aki az Észak tájain eltévedt…

JULES JANIN: Flora Tristan asszony

Clovis Gauguinnak, a National szerkesztőjének 1848 júniusának zűrzavaros heteiben alig futotta idejéből, hogy fiatal feleségével törődjék, aki e hónap hetedik napján a Notre-Dame-de-Lorette utca 52.-ben levő lakásukon fiúgyermeket hozott a világra: Eugène-Henri-Pault.

Alig néhány hónappal korábban, februárban, Lajos Fülöp megbukott, s kikiáltották a Második Köztársaságot; ez nagy győzelmet jelentett a Nationalnak, a szabadelvűek szócsövének. A lap egykori főszerkesztője, Armand Marrast lett március 9-től Párizs polgármestere. Ez az élvhajhász és szkeptikus gascogne-i, akit a szocialista Blanqui „a köztársaság márkijá”-nak nevezett, csupán váratlan hasznot látott a rendszerváltozásban.

Ám ha Armand Marrast-t és barátait tökéletesen kielégítették is a februári forradalom eredményei, sok más franciát annál kevésbé. A pillanatnyi egység után a szabadelvűek és a szocialisták, a polgárok és a munkások csakhamar egymás ellen fordultak. A „vörösök” és az „osztozkodók” május 15-én elözönlötték a nemzetgyűlést. A kudarc, mellyel ez a megmozdulás végződött, ellentámadásra biztatta a kormányt. Bár a köztársaság kikiáltása után a szocialisták követelésére munkát ígért valamennyi állampolgárnak, s ennek értelmében nemzeti műhelyek létesítését rendelte el, most, június 21-én megszüntette ezeket. Erre ötvenezer munkás négyszáz barikádot emelt Párizs utcáin.

Cavaignac tábornok, akit diktátori hatalommal ruháztak fel, harcba bocsátkozott a felkelőkkel. Harcoltak a Panthéon-negyedben, a városháza környékén, a körutakon. Harcoltak a külvárosokban. Mindenütt harcoltak. Négy napon keresztül, június 23-tól 26-ig testvérgyilkos puskaropogástól visszhangzott a város.

Vajon hogyan vélekedett Clovis Gauguin ezekról az eseményekről? Talán ő is ugyanolyan irtózattal gondolt rájuk, mint Notre-Dame-de-Lorette utcai szomszédja, Eugène Delacroix, akinek közvetlen mellettük, az 54-es szám alatt volt a műterme. A kissé színtelen újságíró, Clovis Gauguin heves republikánus érzülettel volt tele, akárcsak egész családja. A harmincnégy éves férfi elődei a 18. században telepedtek át Gâtinais-ból Orléans-ba, s onnan rajzottak ki a Loire túlsó partján fekvő Saint-Marceau városrészbe. Itt látta meg a napvilágot Clovis Gauguin.

A némi vagyonnal bíró Gauguin família csaknem minden tagja kertész volt; akadt közöttük azonban olyan is, aki a kereskedésnek szentelte az életét, mint például Clovis apja, Guillaume, aki Croix-Saint-Marceau-ban fűszerüzletet nyitott, vagy mint öccse, Isidore – becenevén Zizi –, aki ékszerész lett. Clovis közeli és távoli rokonainak élete említésre méltó események nélkül telt a múltban is és a jelenben is. Mindez alig mondható el feleségének, Aline Chazalnak szüleiről.

Aline négy éve elhunyt anyja azzal a híres Flora Tristannal, a forradalom szószólójával volt azonos, akinek emlékét buzgón ápolják 1848 munkásai. Szenvedélyes természetét részben spanyol származása magyarázza.

Ami Aline apját illeti: még élt akkoriban, az Eure megyei Gaillon városa fegyházában, mivel gyilkossági kísérletért húszévi kényszermunkára ítélték.

…1789. Az arisztokraták a határ felé menekültek. Az emigránsokkal mindenféle elem elvegyült: a monarchia eszméjéhez hű emberek, de balekokra vadászó kalandorok is, amilyeneket a nagy történelmi hullámverések vetnek a felszínre.

Az emigránsok közé, akik Spanyolországot választották száműzetésük földjének, belopódzott egy fiatal lány, Thérèse Laisnay (vagy Marie Pierre Laisnay, esetleg Lainé). Ki volt ő? Honnan jöhetett? Nem tudni. Semmit sem tudni erről a fiatal teremtésről. Legalábbis addig az időpontig nem – s ez révbejutása után lehetett már –, amelytől kezdve vadházasságban élt Bilbaóban, mint beszélték, egy spanyol dragonyos ezredessel, a Szent Jakab-rend lovagjával, don Mariano de Tristan Moscosóval, Granada érsekének unokaöccsével.

Don Mariano de Tristan Moscoso régi aragóniai nemesi családból származott; maga a család az akkor még spanyol gyarmaton, Peruban telepedett le, s ott igen nagy vagyonra tett szert. Az ezredes költői lélek volt a maga módján; „csak jutott volna ideje arra, hogy bámulja a felhőket, melyek a feje felett vonulnak; a lombokat, melyeket a szél ingat ide-oda; a vizet, mely csörgedezik a patakmederben; a növényeket, melyek a patak partján nőnek”. Mintha don Mariano de Tristan Moscoso fittyet hányt volna a szokásokra.

Kapcsolatát a fiatal francia nővel nem törvényesítette. Talán nemtörődömségből, talán családja és a király haragjától való félelmében.

A kapcsolat törvénytelen volta ellenére tartós maradt. Thérèse Laisnay két gyermekkel ajándékozta meg Marianót. Az egyik lány volt: Flora, aki 1803-ban született. Még Flora születése előtt, 1802-ben Franciaországba utaztak, s Párizsban telepedtek le. Don Mariano négy évvel később megvásárolta a Grande-Rue de Vaugirard egyik fényűző palotáját, a Petit-Château-t, melyhez számos melléképület és egy szobrokkal díszített, árnyas park tartozott. Thérèse Laisnay időközben valószínűleg igyekezett rábírni gyermekeinek apját arra, hogy vegye feleségül. Az események azonban megakadályozták abban, hogy szándékát valóra váltsa, a gondtalan jólétből a nyomorba taszították.

Don Marianót ugyanis 1807 júniusában szélhűdés érte, s váratlanul meghalt. Thérèse Laisnay kérte, hogy ismerjék el „a megboldogult don Mariano ténybeli hitvesének”. Ideiglenesen megkapta a Petit-Château haszonélvezeti jogát, mire ő bérbe adta a palotát egy kötélkereskedőnek, hogy ezzel biztosítsa magának a létfenntartáshoz szükséges jövedelmet. Madridban azonban kitört a Dos de Mayo lázadás, mely a Napóleon elleni spanyol felkelés nyitánya volt. 1808 szeptemberében bírói zárlat alá helyeztek Franciaországban minden spanyol tulajdont. A Petit-Château sem volt kivétel. Thérèse Laisnay végeérhetetlen és fárasztó pereskedésbe kezdett, hogy megszerezze magának don Mariano párizsi vagyonát. Minden hiába. 1817-ben végleg elutasították keresetét.

E tíz esztendő alatt egyre nagyobb szegénységbe süllyedt. A szükség vidékre űzte, ott halt meg másodszülött gyermeke, Flora öccse. Thérèse Laisnay-nek érthetően az az ötlete támadt, hogy don Mariano szüleihez forduljon segítségért; számos levelet írt Peruba, s ezekben azt bizonygatta, hogy joga van támogatást kérni, mert – mint állította – egy emigráns pap titokban összeeskette őt don Marianóval; más alkalommal egy közjegyzői okiratra hivatkozott, melyben tanúk bizonyítják, hogy „törvényes hitvesként” élt a nemes úrral. E levelek éppúgy nem vezettek eredményre, mint a pereskedés. Soha semmiféle válasz nem érkezett Peruból.

Thérèse Laisnay azok közé tartozott, akik aligha szakadnak el álmaiktól, hiába ébresztik fel őket. Az alkalom, bár meghiúsult, neki bűvölő, mint a délibáb. Minél nagyobb nyomorba süppedt, annál inkább cicomázta a múltat. Szánalmas létét ábrándokkal szépítgette, abban a hiú és gyermeteg illúzióban ringatva magát, hogy ő deklasszált nagyvilági asszony. Amióta magára öltötte, szakadatlanul tökéletesítette ezt a szerepet. Egy szóval sem célzott arra, hogy leánya törvénytelen, viszont szívesen emlegette apja előkelő származását, melyet magától Montezumától, az aztékok királyától eredeztetett. Az inkák Peruja, az aztékok Mexikója mind ugyanazt jelentette Thérèse Laisnay-nek: a csodálatos Eldorádót.

1818-ban – szegényebben, mint valaha – visszatért Florával Párizsba; talán abban reménykedett, hogy ott könnyebben megalapozhatja lánya jövőjét, mint vidéken. A város egyik legnyomorúságosabb és leghírhedtebb környékén, a Maubert tér közelében laktak.

Vagányok, utcalányok és koldusok népesítették be e negyed piszkos sikátorait, ahol hitvány butikok és kocsmák nyíltak, megannyi zsiványtanya, mint például Lunette apó híres lebuja az Angol utcában, vagy a még nyugtalanítóbb Château-Rouge a Galande utcában. A perui arany fénye azonban beragyogta ezt a koszfészket. A Fouarre utcában levő siralmas odú, ahol Thérèse Laisnay kikötött, a Tristan Moscosók méltóságától tündökölt.

Ebben a különös környezetben élt Flora. Úgy nőtt fel, hogy anyja meséi ringatták; s ő megingathatatlan meggyőződéssel és büszkeséggel emlegette: Montezumától és a Tristan Moscosóktól származik. Florának és anyjának nem volt egy darab fája, amivel fűthettek volna, egy cseppnyi olaja, amivel világíthattak volna, egyszóval: mindenben szükséget szenvedtek. Flora azonban sokkal kevésbé szenvedett a nyomortól, mint attól a megaláztatástól, amelynek a nyomor miatt ki volt téve. Milyen dühösen toporzékolt, amikor anyja kénytelen volt bevallani neki születése titkát! Flora lobbanékony természetű volt, s a nélkülözések feltüzelték képzeletét. A vér munkálkodott benne, az a vér, melynek egy részét kétségtelenül a Tristan Moscosóktól örökölte. Végletes szerelemről álmodozott, s amikor bensőséges viszonyba került egy fiatal emberrel, olyan szenvedéllyel fejezte ki érzelmeit, hogy ekkora tűz láttán a fiatal ember megijedt és kereket oldott.

A hétköznapi, tehát mindaz, ami e világ megszokott rendje, undorral töltötte el Florát. Csak a rendkívüli elégíthette ki vágyait; származásánál fogva úgy érezte, megilleti ez. „Gyűlölöm a jelentéktelenséget, a félmegoldást. Nekem minden kell! Nem bírom meghódítani, de meg akarom hódítani. Engedjetek, hadd vegyek lélegzetet, s üvöltsek: »Még! Még!« S hadd fussak az utolsó leheletemig, addig, amíg belehalok őrültségeimbe. Ó, te józanság, hogy untatsz engem, örökké csak ásítozol!” Ezek a szavak nem Florától származnak, hanem jövendő unokájától: Paul Gauguintól, az inka profilú, hallgatag művésztől. De akár Flora is mondhatta volna mindezeket. Az uralkodásra termett, akaratos és könnyen haragra lobbanó tizenhét éves lány mohón vágyakozott a rendkívüli élet után. Rongyaiban is királynőnek érezte magát.

Hogy némi pénzt keressen, festőmunkásnak lépett be egy műhelybe, melyet egy tehetséges litográfus, a huszonhárom éves André-François Chazal alapított éppen abban az időben. A karcsú, törékeny, csupa ideg lány rendkívül szép és kívánatos volt. Csakhamar észrevette, hogy Chazalban milyen érzelmek ébredtek iránta, ám ő csak részben viszonozta ezeket, anyja azonban unszolta: használja csak ki a kedvező alkalmat.

A Chazalok igen tiszteletreméltó és közmegbecsülésben élő polgárok voltak. Családjukban a művesség szinte hagyományként öröklődött. André anyja metszeteket nyomtatott és árult a császárság éveiben. Idősebb testvére, Antoine, ki ugyancsak vésnök volt, festett is ráadásul. Arra készült, hogy kiállít a legközelebbi tárlaton, könyvillusztrációkon dolgozott, valamint egy Kárpitosság tankönyve című kiadványon, olyan hölgyeknek, akik ezt az időtöltést kedvelik. Antoine később az állat-ikonográfia tanára lett a párizsi Füvészkertben. Flora nemigen remélhetett többet annál, mint amit Chazal biztosíthatott számára; valószínű, hogy az anyja is gyakran bizonygatta ezt neki. Flora egykettőre elhitette magával, hogy szerelmes; nem tudni azonban, hogy ezzel az érdeknek vagy a testi vonzalomnak engedett-e.

A Chazal család nem nézte jó szemmel a fejleményeket. Óva intették a litográfust attól, hogy egybekeljen a fiatal lánnyal. Nem a szegénységet, hanem szélsőséges és hihetetlenül ábrándos jellemét kifogásolták. „Sosem lenne belőle jó feleség és jó anya” – hangoztatták a Chazalok. A szenvedélytől elvakult Chazal azonban nem törődött a figyelmeztetésekkel. „Nem állhatatlan – válaszolta –, csak boldogtalan; ha feleségül veszem, s élvezni fogja a biztonságos életmódot, megnyugszik.”

Chazalnak oka volt hinni abban, hogy cseppet sem tévedett. Florától, aki hitt a vállalt szerepben, olyan leveleket kapott, amelyben az ifjú lány elhatározásának szilárdságáról biztosítja őt.

Tökéletes asszonnyá szeretnék válni – hangoztatta Flora Chazalnak… – Mindenkihez jó akarok lenni – és bölcs, de olyan szelíden és oly szeretetreméltóan, hogy ezentúl a férfiak csak bölcs nő után epekedjenek.

Mihelyt – 1821 elején – megtörtént az esküvő, Flora felhagyott a leveleiben hangoztatott szándékával. A mézesheteket igen hamar keserű hetek követték. Chazal megmentette Florát a nyomortól; a legtöbb asszony hálát érzett volna ezért, s jólesett volna érzéki hatalma is, hiszen férje még mindig úgy szerette, mint az első napon. Flora azonban sóhajtozott, s ha leplezetten is, de hamar elhidegült. Chazal átlagember. Azt sem lehet állítani róla, hogy különösebben értelmes. Semmi rendkívüli becsvágy nem fűti, megelégszik az élet egyhangúságával. De egyébként is: képtelen messzebb látni az orránál. Kétségtelen, hogy minden tőle telhetőt megtesz feleségéért, de mit számít ez a szánalmas igyekezet Florának, aki a rendkívülinek elérésére törekszik, s aki a szerelmet „Isten leheletének” tekinti, „életet idéző gondolatának, a nagyság és a szépség megvalósulásának”. A körülötte sürgölődő férj egykettőre a gyűlöletes középszer megtestesítőjévé válik szemében.

Flora megszülte első gyermekét, azután a másodikat, de vajmi keveset törődött velük; anyja gondjaira bízta őket. Úgy érezte, zsákutcába került ezzel a házassággal, jóllehet ő is kívánta létrejöttét. Napról napra növekedett megvetése a férfi iránt, aki a férje lett. Egyre több sérelmet őrzött a szívében. Kártyázik, s elherdálja a háztartásra szánt pénzt – híresztelte róla. Azzal vádolta, hogy minduntalan elragadtatja magát, úgy állítva be a dolgot, mintha ő – aki a megtestesült ingerlékenység volt – semmi okot sem adott volna a családi jelenetekre, melyek az idő múlásával mindinkább elfajultak. Flora férje iránti ellenszenve már oly nyíltan és bántóan jelentkezett, hogy Chazal képtelen volt úgy tenni, mintha nem venné észre. Kegyetlenül szenvedett.

A végsőkig elkeseredett Chazal elhanyagolta a műhelyét, Flora pedig arra hivatkozva, hogy betegeskedik, megtagadta tőle a segítséget. Chazal ügyei egyre rosszabbul mentek, jövedelme csökkent, halogatta tartozásainak rendezését, eladósodott. Florának ez újabb ürügy volt arra, hogy gyötörje férjét, és mindjobban elégedetlenkedjék házassága miatt, melyet – most már így tüntette fel – kizárólag az anyja kényszerített rá. De vajon milyen házasság felelt volna meg Flora igényeinek? Annál sokkal jobban szerette a függetlenséget, minthogy ne próbáljon megszabadulni akár a legkisebb kolonctól is. Ismét felhánytorgatva sérelmeit, fellázadt alárendelt szerepe ellen, melybe a kor szokásai és erkölcse kényszerítette. Síkraszállt a nő érdekeiért és egyenjogúságáért, legalábbis ami őt illeti: hamarosan példát fog mutatni: „szabaddá teszi magát”, és „szabad asszonyként fog cselekedni, a szó legtágabb értelmében”.

Ezek nem voltak üres szavak. Flora 1825-ben ismét teherbe esett. Annál kevésbé akarta tovább halogatni tervét. Egy rövidebb utazás kínálkozott számára, s ezt arra használta fel, hogy megszökjék Chazaltól, aki ennek következtében csak jóval később ismerhette meg újszülött lányát, Aline-t, akit Flora októberben hozott a világra.

Florának néhány évre csaknem nyoma veszett; gyermekeit anyja vette magához. Feltehetően mindenféle munkát elvállalt; rövid ideig talán visszavedlett festőmunkássá, majd elárusítónőként dolgozott egy cukrászdában, azután pedig szobalány volt egy angol családnál. Keresztül-kasul utazott Európán; Angliából Svájcba ment, Spanyolországból Olaszországba; talán eljutott egész Indiáig, és valahol Kalkuttánál állapodott meg.

E bolyongások közben 1829-ben Párizsban pihent meg. Ott valamelyik garniszállóban megismerkedett egy Chabrié nevű tengerészkapitánnyal, aki akkoriban érkezett Peruból. A kapitány beszélt neki Tristan Moscosóékról, a család tekintélyéről, arról, hogy don Mariano legifjabb testvére, don Pio részt vett Peru függetlenségi harcában, s rövid ideig Peru alkirálya volt. Mindez felidézte Florában az egykori gazdagság varázsát. Nyomban írt don Piónak, s az őt ért sorscsapásokért kárpótlásul „igazságtételt” és „támogatást” követelt.

A levél éppen akkor érkezett meg Peruba, amikor don Pio anyja szétosztotta vagyonát gyermekei között. Talán valamiféle külső beavatkozástól tartva, don Pio nem sajnálta a fáradságot, s válaszolt „nagyra becsült unokahúgának”. Az ironikus és ügyes levél, melyet Florának írt, telis-tele volt kajánsággal és rosszhiszeműséggel; mégis elismerte Flora „körvonalazhatatlan jogát” a megboldogult don Mariano javaihoz, s támogatásáról biztosította a fiatalasszonyt. Ezt az ígéretét azzal erősítette meg, hogy küldött Florának háromezer kemény piasztert, s csaknem ugyanolyan összegű évjáradékot helyezett kilátásba.

Ha don Pio azt hitte, ezen az áron megszabadulhat Florától, tévedett. Ezzel csak módot adott Florának arra, hogy elutazzék Peruba, s a helyszínen követelje apja vagyona után járó örökségét. Thérèse Laisnay állítása szerint ugyanis don Mariano kijelentette egyszer, hogy lányának nem kevesebb mint negyvenezer frankos évjáradék fogja ütni a markát. Különböző kalandok után, melyek késleltették utazását, Flora 1833-ban Bordeaux-ba ment, s ott felszállt egy Amerikába induló hajóra, a Le Mexicainre, melynek Chabrié volt a kapitánya.

Az utazás kétszeres csalódást okozott Florának. Az átkelés alatt Chabrié halálosan beleszeretett, s megkérte a kezét. Flora vonzódott ugyan a férfihoz, de nem vallotta be neki helyzetét. Ezért, hogy kibújjon teljesíthetetlen ígérete alól, a legváltozatosabb meséket kellett kiagyalnia. S Flora még sokáig érezte szívében a fájdalmas sóvárgást. Épp ily szerencsétlenül járt, amikor elérkezett útja tulajdonképpeni céljához, Peruba. Don Pio nagy ovációval fogadta, s végtelenül előzékenyen bánt vele, de Flora hónapokig tartó makacs ostromának sem engedett a legfontosabb pontban. Csupán azt ígérte meg, hogy továbbra is folyósítani fogja Florának a kicsiny kegydíjat.

Chabrié kapitánnyal való kalandja, perui látogatása és don Pióval folytatott vitái után Flora visszatért Franciaországba, s 1838-ban kiadott egy színes, de fanyar stílusban megírt könyvet, ezzel a sokatmondó címmel: Egy pária bolyongásai.

Tizenhárom év telt el azóta, hogy elhagyta a litográfus otthonát. Chazalnak rettenetes csapást jelentett, hogy elvesztette feleségét. Munkájával jóformán semmit sem törődött, állandóan bánatán gondolkozott, szerencsétlenségén kesergett. Flora keresetére 1828-ban a törvény szentesítette vagyoni elválásukat. Chazal ekkor már csak roncs volt. Egyre mélyebbre süllyedt; a hitelezők üldözése elől alkalmi szállásokon keresett menedéket, ahol a legnagyobb ínségben élt. Minden akaratát egyetlen célra összpontosította: hogy visszaszerezze gyermekeit, s ezért kétségbeesett makacssággal nyomozott Flora után.

Mintha ez a rögeszme és a nyomor megzavarta volna az eszét. 1835-ben sikerült elszöktetnie lányát, Aline-t, akit addig még csak nem is látott. Látványos jelenetek zajlottak le, amikor a rendőrök, a polgárőrök és a bámészkodók beavatkoztak a dologba. Végül is Aline-t nevelőintézetben helyezték el. A kislány azonban csak rövid időt töltött ott. Chazal erőszakkal elvitte onnan, s bezárta a Montmartre-on levő padlásszobájába. A gyermek megszökött. Chazal ezúttal törvényes eszközökkel, egy rendőrbiztos segítségével ismét magához ragadta. Ekkor azonban szörnyű dolgot tett: meg akarta erőszakolni a lányát. Aline, aki tizenkét éves volt akkor, rémülten menekült anyjához.