Ördögh

Szilveszter

KOPONYAÜREG

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

HOLT-TENGER       5

GAMÁLIEL FÖLJEGYZÉSE

ÉLETRAJZOK

LUKÁCS ARIMETAI JÓZSEFNÉL

HAKELDÁMA

ÉJSZAKA VOLT

MÁRIA MAGDOLNA

HARMINC EZÜST

DAMASZKUSZ, EGYENES UTCA

JEGYZŐKÖNYV I.

JEGYZŐKÖNYV II.

JEGYZŐKÖNYV III.

UTOLSÓ EGYEZTETÉS

Mihelyt átvette a falatot, Júdás nyomban elment.

Éjszaka volt.

(JÁNOS, 13, 30)

Egy gödör, amit elébb kiásnak s aztán betemetnek. A titkok szentélye, föld. Benne a változó immár  változhatatlanul. És mégis átváltozva. Titkok kelyhe: gödör. Mert ami alászáll, megfejthetetlen mindörökre. Lehet emlékezni, lehet találgatni, lehet föltételezni. Megfejteni azonban nem lehet, mert a változhatatlanná lett változó a gödörbe alászállván mindörökre átváltozik.  Ekkor  teljesedik  be minden ─ titokba  enyészve. És titok a megnevezhetetlen tudhatóság: hogy a voltra kevés a szavunk. Titok, amit nem mondhatunk, mert léte az enyészet, s abban megleli hetedik szobáját, minek padlója föld, falai földből valók, mennyezete földboltozat. És ottan lakozik, ahogyan csillag az űrben, magányban és elvegyülten, sötétben villogva, fényben kihunyva.

Gödör, misztikus rejtekhely, a legszilárdabb pont az ingoványos, lápos, homokfutásos, kopott köves, barázda-hasította talajon. Ahol a vég visszamenőleg beláthatatlanná tesz minden kezdetet, és csontokra csupaszít minden valahai folyamatot. És állunk előtte, állunk rajta. És nem érkezik válasz kérdező szavunkra, és félni kezdünk. A tudás már semmit sem ér, az ismeret pergő homok, és nem tudjuk, kik a boldogok. Ez a zavar szüli a kételyt, a kétely a reményt, a remény a hitet, hogy a titkot elviselhessük.

Pedig csak egy gödör, amit elébb kiásunk s aztán betemetünk. És kivirágzik tudatlan és rémült elménkben, ami alul a földben, koponyaüregben titokká semmisül végleg.

HOLT-TENGER

A sivatag olyan volt, mint a tenger ─ időtlen. Mozdulatlan, selymes hullámok, lüktető, habos hullámok. Vakított a nap.

Álltak a parton, a sivatagén, a tengerén.

─ Halott a tenger ─ mondta kérges hangon Didümosz.

Lukács nem fordult felé, a vizet fürkészte hunyorgó szemmel:

─ És most mit akarsz tenni?

─ Ne érdekeljen, ha kérhetem. Ha van fontosabb kérdésed, s én tudok rá válaszolni, arra válszolni fogok.

─ Mi mást kérdezhetnék ezek után? ─ Lukács Didümoszra nézett, arcán gyűlölet és kétségbeesés tehetetlen vigyorba torzulva. ─ A sivatag sivatag, a tenger tenger, egyik halott, másik holt. Mi mást kérdezhetnék? Te akartál velem beszélni. Kerestettél. Üzented, itt találkozzunk. Mérföldeket gyalogoltam. Azt hittem, valami jó hír. S erre elmondtad ezt a...

─ Nem tudtam biztonságosabb helyet ─ vágott közbe Didümosz. ─ Nem miattam, talán nem is érted. Annak, amit mondtam, nem lehetett sem fül-, sem szemtanúja. És én is gyalogoltam.

Lukács szétmázolta arcán, homlokán a verejtéket, kínlódva körülnézett, s egy homokbucka felé lépdelt.

─ Azt én is tudtam, hogy Ananiás meghalt. Egy főpap halálának híre kel. Beszélték, hogy szikáriusok szúrták agyon. Ennek egy éve már.

─ Annak is híre kelt, hogy Pált megölték. Hogy állítólag lefejezték az ostiai úton. ─ Didümosz még mindig mozdulatlanul állt szemközt a tengerrel. ─ Azt hittem, vele voltál.

─ Rómából hazamentem Antiochiába, így egyeztünk meg. Bérelt szállása volt, nem zaklatták, fogadott bárkit, tanította az Igét ─ Lukács leült a homokbuckára, Didümosz hátának beszélt. ─ Ő mondta, térjek haza, s írjam meg a történetet. Hogy meghalt volna, hozzám is eljutott. Nem hittem el, és ma sem hiszem. Azt gondoltam, azért keresel, hogy tőled megtudjam az igazat. S te Ananiásról beszéltél.

─ Nem Ananiásról, hanem arról, ami a valóságban történt.─ Didümosz még mindig nem mozdult. ─ Meg kellett tudnom, te élsz-e még, mert azt tudtam, hogy Pál halott. Valakinek el kellett mondanom. Ananiás meghagyta, csak Pál halála után, s a legmegbízhatóbbnak a testvérek közül. Ezért kerestettelek. Te sokmindent tudsz, hát ezt is tudnod kellett.

─ Az előbb azt mondtad, hogy Pált állítólag lefejezték ─ Lukács előrenyújtotta a lábát, és homokot kezdett rá szórni. ─ Megütötte a fülemet, hogy állítólag. Mi az igazság, Didümosz?

Didümosz oldalt fordult.

─ Változtat-e bármit is a lényegen, hogy lefejezték, vagy egyszerűen belehalt a maláriába? Pál halott, törődj bele. És Ananiás is halott, s mindegy, hogy szikáriusok ölték-e meg, vagy... ─ és elhallgatott.

─ Vagy? ─ csapott le a szóra Lukács anélkül, hogy fölnézett volna, és szórta lábára a homokot.

─ Vagy nem szikáriusok ölték meg. Saját maga is tehette.

Hosszú csend következett, csupán a hullámzás neszezett benne, ahogy a partra terülve sóhajjal elszenderült. A hőség hangtalan lebegett. Lukács beszórta lábát, csak ujjai meredtek ki fehéren a homokból.

─ Mért hallgatsz, Didümosz? Hidd el, ezek után nincs, mert nem is lehet más kérdésem: és most mit akarsz tenni?

─ Az az én dolgom. De ha megnyugtat elárulom: hány ingerem van. És nem tudok hányni. Majd megoldom valahogy.

─ Én meg úgy láttam, hogy az előbb kiadtál magadból mindent, és megkönnyebbültél ─ szederjes gúny volt Lukács hangjában, köpedékes utálkozás. ─ Ha tanácsolhatom: ne bámuld olyan révülten a tengert, de a sivatagot se. Könnyen káprázatba visz, a káprázat szédülésbe, a szédülés pedig émelygésbe. Talán ez használhat. Ha mégse, akkor csiklandozd meg a torkod pávatollal, a római urak sikerrel alkalmazzák tudtommal lakomák után. ─ És markolta, és pergette a homokot két oldalt maga mellett. ─ Áruld el, Didümosz, kinek dolgoztál eddig, s most kinek dolgozol?

Didümosz hátrahajtotta a fejét, és száraz köhécseléssel fölnevetett:

─ Nem hiszel nekem, Lukács. Elmondtam már, írnok voltam és most is írnok vagyok. Ezt az iskolát jártuk ki Tamással. Nem vagyok szegény, de gazdag se vagyok. Ezt is elmondtam, ezt is tudod. Igyekeztem becsületben élni, őrizni titkot, ha muszáj. Nem hallgattam el semmit előled. A fizetésemet különben, ha erre céloztál, a főtanácstól kapom. Ott szolgálok harmincnyolc éve.

─ Találkozhattunk volna akár Szidonban, akár Damaszkuszban is. Félúton Antiochia és Jeruzsálem között ─ Lukács belemarkolt a homokba, tenyerét orrához emelte, szagolgatta a homokot, aztán széthintette. ─ Így tisztességesebb lett volna, nem gondolod?

─ Mondd ki, ha nem bízol bennem, de ezt a játékot ne folytasd! ─ kiáltotta Didümosz, és térdig gázolt a vízbe. Lehajolt, megmosta az arcát, a tarkóját, ujjaival belefésült őszülő, ritkuló hajába. Fegyelmezetten, halkan tette hozzá: ─ Azt kell gondolnom különben, hogy nem értettél meg semmit. Vagy ami ennél is rosszabb, hogy te dolgozol valakiknek.

─ Pompás válasz volt, Didümosz ─ mondta szenvtelenül, hideg mosollyal Lukács. ─ Ahogyan fölháborodtál, s ahogyan végül támadtál, kipróbált ügynökre vall.

─ Ilyen jól ismered az ügynököket, Lukács?

─ Kénytelen vagyok, tudod, foglalkozási ártalom.

Didümosz kilábalt a vízből, s állt a fövenyen, akár egy fáradt halász.

─ Cinikus vagy, de megértelek. Mondtam, tudtad, írnok voltam és vagyok a főtanácsnál. Ez és ennyi valóban. Ügynök sosem voltam, és sosem leszek, alkalmatlan vagyok rá. Ezt régen észrevették az illetékesek. Ezért maradhattam megbízható hivatalnok. Láttam ügynököket, tudtam róluk, de sosem ismertem őket igazán, mert a testvéremet ismertem, Tamást, aki egy volt a tizenkettő között még Pál előtt. Erről legalább annyit tudsz, mint én, talán többet is. És azt is tudhatod, hogy őt sosem tagadtam meg. Emiatt lettem ügynöknek megbízhatatlan, és írnoknak mégis megbízható. Tudom, kelepce, de becsületes maradtam benne.

Lukács fásultan markolta és szórta a homokot.

─ Nem feleltél a kérdésemre, mért nem Szidonban vagy Damaszkuszban

találkoztunk?

─ Antiochiában is lépre csalhattalak volna, nem gondolod? Vagy Szidonban,

Damaszkuszban!

─ Ott sokaság van, híre terjed.

─ De itt nyomtalan marad, hát nem érted? ─ Didümosz ökölbe szorította ujjait. ─ Nem volt más esély, végiggondoltam. Túlságosan súlyos volt a titok. De ha nem hiszel nekem, nézz körül, lesnek-e rád.

─ Tegyük föl, hiszek neked, Didümosz, s nem csupán Tamás miatt. De hadd gondolkoztasson el, hogy honnan tudsz Pál haláláról éppen úgy, mint arról, hogy Ananiást nem a szikáriusok ölték meg, mint ahogy híresztelték. Nem szólva a képtelenségről, hogy Ananiás azonos lett volna Júdással, akit ma már csak árulónak, iskáriótinak emlegetnek.

Didümosz odament Lukács elé, aki ült a homokban, lábai homokba temetve, ujjai fehéren előmeredve, s közben markolta, szórta a homokot.

─ Így teszel, ahogy a gyermek. Játszol. Az sem lepne meg, ha a parton guggolva várat csurgatnál. Mondanám, irigyellek, de mondtam, hányingerem van.

─ Zavar, Didümosz?

─ Igen, nagyon zavar, Lukács. Nem ezért kerestelek.

─ Tételezd föl, hogy én is csak a zavaromat palástolom ezzel a játszadozással. S képzeld el, hogy nincs benne örömöm. A homok túl forró. Mit vártál tőlem azok után, amit elmondtál? Barmot taglóznak le úgy, ahogyan te tetted.

Didümosz letérdelt a homokba Lukács előtt.

─ Hazudnom kellett volna? Ahhoz nem kellett volna, hogy idehívjalak. S mit gondolsz, nekem könnyű volt rezzenetlen arccal viselni eddig a taglóütést? Éppen nekem? ─ Sarkára roskadt, s beletúrt a homokba. ─ Azt kérdezted, mit akarok tenni ezek után. Nem akartam, de megmondom: eltűnni ebből a mocskos világból. Talán éppen abban a pillanatban, amikor Tamás. Ikreknél az ilyesmi várható. Pedig semmit sem tudok róla. Sietve búcsúzott, s hallottam, talán Indiában tanít.

─ Ahhoz képest, hogy csak írnok vagy, meglehetősen jól értesült is.

─ A főtanácsnál vagyok írnok, nem falusi hitközségben. És Tamás ikertestvérem. Ő kételkedett, s azután hitt. Ahogyan én is. Így vagyunk ketten, hogy elszakadhatatlanul egyazonok mégis. Ezt más nem értheti meg. Ha neki fájt a foga, az enyém is sajgott. Bennünket összeköt a távolság. Nem kerestelek volna, ha nem tudnám: háború lesz. Ezért kérettelek ide, és nem Szidonba, nem Damaszkuszba. Menekülnötök kell. Mentenetek. Most már bízol bennem?

Lukács újra szagolgatta a homokot.

─ Ne hisztériázz! Eljöttem, s most itt ülök, betemettem magam félig homokkal, és te erre azt mondod, játszom csak, mint a gyermek.

─ Mindent elmondtam, Lukács, a többi a te dolgod. Ha hiszel nekem, hiszel, ha nem, akkor nem. Abban azonban biztos lehetsz: senki sem fog letartóztatni, téged nem figyelnek. Engem a főtanács Cezareába küldött, peres ügy, én veszem föl a jegyzőkönyvet, egy teljes hétre adtak szolgálati utat. Holnapután ott leszek, és senki sem fogja megkérdezni, mit csináltam két napig. Ha mégis kérdezik, azt mondom: Antipatrisban elbámészkodtam egy napot. A többi már az én dolgom.

A nap lefelé hajózott, repkényes, fehér maszatok jelentek meg az égen, fellegfoszlányok. Hallgattak, mint akik mindent elmondtak, s mint akik semmit sem akarnak hallani. Hosszú idő után Lukács mégis fölemelte a fejét:

─ Eredetileg orvos volnék, ha beteg vagy, mondd el a bajod, hátha segíthetek.

─ Pál is beteg volt, s mit tudtál segíteni rajta? Egyáltalán, kit gyógyítottál meg eddig?

─ Ennyire tájékozottak felőlem a főtanácsban?

Didümosz közömbös szomorúsággal nézte Lukácsot.─ Már mondtam, téged nem figyelnek. Pogány származású vagy, kivételezett. Nálunk nincs aktád. Talán azt hiszik, hogy a rómaiak embere vagy. Nyugodj bele, nem üldöz senki.

─ Csalódtál bennem, igaz, Didümosz? Már azt gondolod, kár volt velem

találkoznod.

Didümosz fölállt.

─ Neked kell ítélned. Amit elmondtam, elmondtam. Éppen itt, nem Szidonban és nem Damaszkuszban. Ha hiszel nekem, hiszel. A te dolgod. Ugyanúgy, ahogyan a hányinger meg az enyém. Ettől a temérdek mocsoktól, amiben én is éltem.

Lukács ingerült lett:

─ Azt akarod ezzel mondani, hogy én is mocskos vagyok? Nem, Didümosz, rám kented gyalázatosan. Mit akarsz tőlem ezek után?

Didümosz ingatta a fejét.

─ Semmit. Elmondtam, amit megtudtam. Tamást nem látom többé, neki nem mondhattam el. Semmit sem akarok tőled, az orvosi tanácsaidat sem igénylem ─ és szembefordult a tengerrel. ─ Kívánom őszintén, élj békében és boldogan. Háború lesz, ez már biztos, ha többet nem is, ezt fogadd el tőlem. És szabadon dönthetsz, el is felejtheted, amit mondtam. Nincs tanú. De azt is gondolhatod, hogy hazudtam, hogy fölbéreltek. Az én jövőmet azonban hagyd meg a magánügyemnek. Nincs bennem farizeusság, amikor mondom: sokra viheted még.