Nagy György

Magyarország apróbetűs története

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Őstörténet és honfoglalás

Az Árpád-ház

Az Anjouk

Luxemburgi Zsigmond kora

A Hunyadiak

A Jagellók

Mohácstól a török kiűzéséig

A Rákóczi-szabadságharc

Felvilágosult abszolutizmus és nemzeti ébredés

1848–1849

Az abszolutizmus évei

A kiegyezés és a dualizmus kora

Az első és a második világháború

A Rákosi-diktatúra

Az 1956-os forradalom és szabadságharc

A Kádár-kor

A rendszerváltás

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Édesapám emlékére,

Édesanyám örömére

Előszó

Kétezerhét szeptemberében azzal hívott fel a Kossuth Kiadó elnök-vezérigazgatója, hogy tervezett, Magyarország történetéről szóló könyvsorozatukhoz kapcsolódva gondolkodjunk közösen a téma televíziós megjelenítési lehetőségeiről.

Tán soha még szinopszis olyan gyorsan el nem készült, mint ennek a tévésorozatnak a terve, annyira beleszerettem az ötletbe. Igen, végre a televíziózás lehetőségeivel élve, élményszerűvé lehetne formálni a magyar történelmet, a nézőnek nemcsak az értelmére, de az érzelmeire is hatni! Kézzelfoghatóvá tenni az iskolában tanult helyszíneket, tárgyakat, évszámokat, szellemi kalandként felfogni a történelmi előadásokat! Megmutatni a történelmet, kíváncsivá tenni a nézőt, hogy akarjon ő is velünk utazni kilométerezreken és évszázadokon át, és olyan izgalommal várja a következő adást, mint egy krimisorozat új epizódját – van-e ennél nemesebb és érdekesebb lehetőség az ismeretterjesztés mákonyától évtizedek óta fertőzött televíziós újságíró számára? Fontos, tartalmas – és egyszersmind mégis élvezetes, majdnem azt mondtam: szórakoztató műsort készíteni! Igen, gyerünk, rajta, biztattak az MTV vezetői.

Egy éven át tartottak az előkészületek: az anyaggyűjtés, a könyvtárak, levéltárak, múzeumok anyagainak a bogarászása, információgyűjtés telefonon, e-mailban, interneten és személyes találkozásokon a leendő forgatási helyszínekről; a forgatókönyv megírása, az egyeztetések a történész szakértőkkel, a financiális feltételek megteremtése, a szerződéskötések, a technikai felkészítés, a stáb összeállítása. Kétezernyolc októberében kezdtük el a forgatást, és a 46×25 perces adásokhoz több részletben 14 hónapon át készültek a felvételek. Tizenkét országban 183 forgatási napon át dolgoztunk, majd több mint 200 napot töltöttünk a vágószobában – meg kell hogy mondjam, még mielőtt bárki megsajnálna bennünket: folyamatosan magas fokú munkalázban, műsorkészítői örömben! Igen, persze hogy fárasztó volt, de állandóan azt éreztük, hogy nagyon fontos, amit csinálunk. És nagyon jót akartunk csinálni. Hogy sikerült-e, azt nem merjük eldönteni.

A 46 epizód gerincét a történészek – akadémikusok, az MTA Történettudományi Intézetének kutatói, egyetemi tanárok – előadásai adják. Az ő feladatuk egy-egy történelmi korszak legfontosabb eseményeit, meghatározó személyiségeit bemutatni, és ezeket a magas színvonalú, szakszerű monológokat szakítják meg – vagy inkább lendítik tovább – az adott eseménysorhoz kapcsolódó érdekes, figyelemfelkeltő, a „nagypolitikai” történések megértését segítő, és minden esetben az eredeti helyszíneken rögzített történelmi „mesék”.

Az ebben a kötetben olvasható 300 kis történet a magyar történelemről tulajdonképpen a tévésorozat epizódjainak szűkített, egyben kibővített változata, hiszen természetesen a forgatás után is hagytunk ki – időhiány miatt – egyes történeteket: sok bekezdést, mondatot, félmondatot húzatott ki velünk a szigorú, szoros műsoridőkorlát a vágószobában. Ezek a filmbeli húzások azonban ebben a kötetben visszakerültek a történetekbe. Ugyanakkor a képernyőn látottak közül nem mindegyik „történelmi mese” fért bele ebbe a könyvbe, helyhiány miatt. Az írásos anyag mindenesetre körülbelül a másfélszerese annak, ami a tévésorozatban elhangzik.

Tudatában vagyok annak, hogy bármennyire alaposan igyekeztem minden történelmi ténynek utánajárni, ennek ellenére (bár egykor történelemtanári diplomát szereztem) nem vagyok történész. Tisztelem annyira az ő hivatásukat, hogy nem is szándékozom belekontárkodni a szakmájukba; mindazonáltal fenntartottam magamnak a kíváncsi újságíró szabad asszociációinak a lehetőségét, természetesen szigorúan elhatárolva a véleményt a megmásíthatatlan történelmi tényektől. Persze azért nyilván befurakodott a szubjektivitás még egy objektívnek szánt történelmi munkába is, ha másként nem is, de legalább a témák válogatásában. Mert az általam megírt kis jelenetek helyett – vagy mellett – nyilván megírhattam volna még soktucatnyi másikat is. Hiszen nincs szó az Aranycsapat 7:1-es népstadionbeli focisikeréről és Mátyás király szabácsi harcáról, az 1938-as cserkész jamboree-ról és az 1949-es budapesti VIT-ről, Bős–Nagymarosról, a Tocsik-ügyről, vagy a 2004-es uniós csatlakozásunkról. És mindannyian tudnánk sorolni még számtalan olyan eseményt, amelyek legalább ugyanolyan fontosak a magyarság sorsában, mint amelyeket én a következő oldalakon ki-emelek, de hát egy filmsorozatnak (és egy könyvnek is) véges a terjedelme. Egyszerűen: ennyi fért bele; bár én nagyon boldogan gyűjtenék még muníciót legalább ugyanennyi történelmi történethez.

Őstörténet és honfoglalás

A csodaszarvasmonda, avagy mi a magyar: finnugor? onogur? szkíta? hun?

A szarvas nagyon sok nép mítoszaiban megjelenik totemállatként, és másoknál is előfordul, hogy ő vezeti el valamilyen különös helyre – például egy új hazába – az üldözőket. A mi csodaszarvasmondánk azonban annyiban különbözik ezektől, hogy a két testvér, Hunor és Magor – áttételesen – egy valós történelmi tényről mesél: ők jelképezik az ugor gyökerű magyar és a bolgár-török eredetű onogur népcsoport együttélését!

Ezekkel az onogurokkal a Kaukázus vidékén a korai magyar népesség valószínűleg több emberöltőn át egymás szomszédságában sőt: törzsszövetségben élt, tapasztalatokat, kifejezéseket vett át tőlük, és hagyományokat cseréltek. A bizánci krónikák pedig az együtt élő népcsoportokat egybemosva, a magyarokat ezekkel az onogur, vagyis törökül „tízogur”, egyes kutatók szerint „tíznyíl” nevű népekkel együtt egyszerűen onoguroknak hívták. Miattuk, illetve a velük való hosszú együttélés miatt van az, hogy a középkori krónikákban a magyarokat is onogurnak, ungarnak, vengernek hívták – és akik miatt ma is ungarischnak, hongroisnak, hungariannek neveznek bennünket.

Ez tehát a történettudomány kutatóinak többsége által ma általánosan elfogadott történelmi igazság – még akkor is, ha Anonymus a maga kedvesen naiv etimologizálásával Ungvár nevéből eredezteti a Hungária nevet. Azt írja, hogy: „És mivel Ungváron történt Árpád fejedelemmé választása, hungvári fejedelemnek hívatott, vitéz népe pedig Hungról, az idegenek nyelvén: Hungari, Hungaren, Ungaren nevet kapott, mely mai napig fennmaradt az egész világon.” Látványos szófejtés – de nem igaz. Ungvár neve egyszerűen azt jelenti: „az Ung folyó melletti vár”.

A magyar nép őstörténetével kapcsolatban azonban nagyon sok a közvetett adatokra alapozott feltételezés, hiszen kevés kézzelfogható tárgyi vagy írásos emlék maradt fenn. A mai történészek többsége szerint az Urál keleti lejtőin élő ugorok voltak az őseink, akikhez időről időre más sztyeppei néptöredékek is csatlakozhattak vagy együtt élhettek velük.

De van néhány kutató, aki úgy véli, lehetséges, hogy a népvándorlás olvasztótégelyében valahonnan Európa és Ázsia határáról elindult egy ázsiai, türk eredetű lovasnomád nép, amely találkozott és időnként akár több száz évig együtt élt más népcsoportokkal. Egy ideig például ugor eredetű népekkel is közösen lakhatott, és tőlük is sok szokásukat átvehette, megtanulhatta – egyebek mellett a nyelvi készletük jó részét is. Vagyis a finnugor nyelvrokonságot nem kérdőjelezik meg – de a néprokonságot igen. Azt állítják: bizonyos etnikai és antropológiai jegyeink, a mentalitásunk, mélyen gyökerező származástudatunk, kulturális kötődéseink és egyes régészeti adatok alapján mi inkább a mokány, lobbanékony, sötét hajú ázsiai (türk, szkíta, hun) népekkel vagyunk rokonok, mint a magas, szőke finnekkel – akiktől esetleg átvehettük a nyelvük elemeit az együttélés során, mint a bolgárok a szláv nyelvet.

Persze erre a teóriára is kevés és erősen kérdéses a bizonyíték; de mi nem tehetünk úgy, mintha ez az elképzelés nem létezne, hiszen amíg a történészek körében felmerülhetnek kételyek, addig a történelem iránt érdeklődő laikusnak illik megadni mindegyik jóindulatú nézetnek a véleménykülönbség – és a tévedés lehetőségét.

A magam részéről nyitva hagyom az ajtót valamennyi, bizonyított elmélet számára; de nem gondolom, hogy a kíváncsi civilnek állást kellene foglalnia ebben a vitában. Nem vagyok híve annak, hogy tudományos kérdéseket a laikusok döntsenek el. Ugyanaz a tisztelet megilleti a történettudományt is, mint ami a természettudományokat: nyilván nem próbálnak a hétköznapi újságolvasók sejtbiológiai vagy atomfizikai kérdésekben állást foglalni – hát akkor miért tennék ezt mondjuk az őstörténet-kutatással kapcsolatos szakmai vitában? Tudomásul veszem tehát azt, hogy jelenleg, a meglévő ismereteink alapján a történészek többsége a finnugor származáselméletet fogadja el; gondolom, majd szólnak, ha a tudományos munkájuk során valamilyen más elméletet tudnak bizonyítani.

A jurta és az istenfa

A sztyeppei életmód, az évszakokhoz igazodó örökös költözködés nélkülözhetetlen kelléke volt a „hordozható ház”, a jurta.

Maga a szó bolgár-török eredetű, éppúgy, mint a sátor szavunk. Szétszedve az átlagos jurta alkatrészeinek a súlya nem volt több 100 kilónál, tehát könnyen lehetett szállítani; 2-3 óra alatt, sőt a kisebbeket akár fél óra alatt is felállította, aki értett hozzá. A jurtaépítés egyébként általában az asszonyok dolga volt!

Az oldala állati inakkal összekapcsolt farácsokból áll, amelyeket össze lehet csukni; erre húzták rá a tömörített birkagyapjúból, vagyis nemezből készült, jelentős mértékben vízálló huzatot. Az építést azzal kezdték, hogy először letették a földre körben a berendezési tárgyakat, és köréjük állították fel a jurtát. Közben egy villás faággal, az „istenfával” tartották a fölső füstnyílás keretét addig, amíg a rács és a kötelekkel meghúzott nemeztakaró maga is megtartotta a fakeretet; ha korábban vették ki az istenfát, akkor akár össze is dőlhetett a jurta. Ha tehát valaki az istenfát szidta, az nagyon csúnya káromkodásnak számított. De arra is van forrásunk, hogy a sámánok totemfáját is szokásban volt istenfának hívni.

A jurta egyetlen helyiségből állt, és belül nagyon szigorú rend volt. A bal oldal a férfiaké, ott tartották bőrzsákokban vagy faládákban a családi vagyont, az ékszereket, fegyvereket, és jobbra, az asszonyok oldalán tárolták a konyhafelszereléseket.

Hátul volt a házi istenek helye, kezdetleges „oltára”, mellette az ágy. Középen állt a szabad tűzhely, fölötte egy takaróval elzárható nyíláson keresztül ment ki a füst – de hát persze nyilván alapos füstszag volt a jurtán belül.

Az ajtóval szemben, a tűzhely mögött középen ült a családfő, ha pedig vendéget fogadtak, a díszhely mindig a családfő jobbján volt. Közvetlenül a bejárat mellett a szolgálószemélyzet lakott, sőt az ajtó két oldalán, a jurtában töltötték az éjszakát az újszülött állatok is!

A jurtában általában a földet is nemezlapokkal borították. A hőmérséklet szabályozását úgy oldották meg, hogy nyáron egyszerűen felhajtották a jurta oldalán a nemeztakarókat; télen pedig a kiváló hőáramlásnak köszönhetően minimális fűtéssel is meleget lehetett teremteni. Persze akkor lehajtották a bejáratot takaró szőnyegajtót – de vigyázni kellett a ki- és belépéssel, mert aki a küszöbre lépett, az felébreszthette az alatta alvó házi isteneket vagy szellemeket! Ezt a babonát ma is sokan ismerik: nekem is vannak barátaim, akik soha nem lépnének rá a küszöbre – legfeljebb eddig nem tudták, hogy miért nem.

A bőrtömlő tutaj

Anonymus azt írja, hogy a magyarok „…az Etil folyón (vagyis a Volgán) pogány módra, tömlőn ülve úsztattak át”. Erre szükség is volt, hiszen a folyó azon a szakaszon több méter mély és a sodrása is erős. Ismerték persze őseink is a csónakot, sőt a pontonhidat is – a sok ezer kilométeres hadjáratokra azonban nyilván nem cipelték magukkal. Maradt a tömlő. De vajon miből készült ez a bizonyos népvándorlás kori „gumimatrac”?

A sztyeppei ember természetesen mindent felhasznált valamire, így az állatok lenyúzott bőrét is: ebbe öltözött, ezt hordta a lábán – és készített belőle tárolóedényeket különféle élelmiszerek számára.

A nagyobb állatok – többnyire birka – bőréből készült úszó tömlőkhöz az egyben lehúzott bőrt kikészítették, és felfújva akár több részből álló tutajjá is összeállíthatták. A lovasoknál mindig volt tárolási célra – mint valami összehajtható szatyor – egy-két ilyen bőrtömlő, amit a folyóhoz érve felfújtak, és abba kapaszkodtak, miközben a ló szépen átúszott. Ha átkeltek a folyón, csak kiengedték a bőrtömlőből a levegőt és összecsomagolták. Praktikus, nem?

Hogy hol találták fel ezt a „mobil hidat”, vagyis mikor jöttek rá arra, hogy a levegővel felfújt állatbőr nem süllyed el, de még egy embert is fenntart a víz színén, ez ma már nem tudható. Asszíriából is maradt fenn tömlőúsztatásos ábrázolás, a hunok is ismerték, de Ázsia népei még a közelmúltban is használták a folyókon való átkelésnek ezt a sok ezer éves és nagyon praktikus módját!

A turul-monda

Az ősi időkben a legtöbb nép választott magának valamilyen totemállatot, amely az adott népcsoport összetartozását, közös származását jelképezte. A hagyományok úgy tartják, hogy az Álmos nemzetség, az Árpádok totemállata a turul volt, amely a mítoszok értelmezése szerint akár sas is lehetett, de a kutatók többsége a török „toghrul” szó alapján – ami kerecsensólymot jelent – ezzel a madárral azonosítja a turult.

Ő szerepel a korai illusztrációkon a honfoglalók pajzsain és zászlóin, sőt még a hajfonatok korongjain is. A sztyeppei népeknél a tavaszt hozó, az életet teremtő madár, nem véletlen, hogy az általa álmában megtermékenyített Emese révén – aki a monda szerint ezután szülte Álmost – a turul az Árpádok „ősnemzője”, vagyis áttételesen a magyarok, valamennyiünk ősapja!

Fontos szerepe volt egy ilyen totemállatnak, hiszen a népcsoport közös tudatát ez a bizonyos közös őstől való származás adja, a közös nemzés; és az Árpádok nemzetségéről átvéve, ezért vagyunk nemzet – gondolták volna, hogy innen ered ez a szó?

A sólyom egyébként a pusztai embernek nagyon fontos segítőtársa, hiszen mezei rágcsálókon él, és őket keresve lebeg igen nagy magasságban, ezért a pásztor már messziről tudhatja, hogy ahol a sólyom köröz, ott füves pusztának, jó legelőnek kell lennie! Vagyis a turul valóban a sztyeppei ember legjobb barátja volt; és ez megint arra utal, hogy valós oka van annak, hogy a pásztorkodó magyar törzseknek, amelyeknek a megélhetése függött a jó minőségű legelők megtalálásától, miért éppen a turul vált a totemállatává!

És még valami: a kerecsensólymot láthatjuk a mai 50 forintos pénzérménk hátoldalán is.

A zempléni földvár és Álmos halála

Az új területet feltérképező harcok során a magyarok sokfelé találtak úgynevezett „földvárakat”, amelyek csak ma látszanak egyszerű földhányásoknak, „földből készített” váraknak; a maguk korában inkább fa- és kőszerkezetű várak voltak ezek, alapos földmegerősítéssel. Nem véletlen, hogy a szláv „zemlin”, vagyis „föld” szó adta például az egyik legismertebb Kárpát-medencei földvárnak és róla az egész megyének a nevét: Zemplén…

A mai Szlovákia területén, az Ond és a Latorca folyók partján álló zempléni várhegyet az őskor óta védelmi központként használták az ott élt népek, és ezt az erődítést vehették át és építették tovább a 10. században a honfoglaló magyarok, akik egy 10–12 méter magas, ovális alaprajzú körsáncot alakítottak ki.

A 9. század végén a terület birtoklásáért jelentős harcok zajlottak, és valószínűleg akkor temették el a földvárban azt a magas rangú harcost, akinek a sírjában megtalálták az összes ékszerét, a fegyverét és lovának a csontjait. A sírjában talált tárgyakból következtetve egy olyan vezér lehetett, aki akkor esett el, amikor a magyarok behatoltak a Tisza vidékére a honfoglalás során – ugyanis a sírban többségükben olyan tárgyak voltak, amelyek még az őshazából származtak.

Igen gazdag ember lehetett, hiszen a ruháját és a lószerszámot 300 aranyozott ezüstveret díszítette, de szablya, ezüstcsésze, arany fülbevalók, gombok, kar- és lábperecek, nyakékek, nyilak és kengyelek is voltak a sírjában. Ennek alapján egyes régészek felvetették azt a lehetőséget, hogy ez lehetett Árpád apjának, Álmosnak a sírja.

Mi is a helyzet Álmossal: Anonymus szerint „Álmost Erdélyországban megölték, nem mehetett ugyanis be Pannóniába”. A kazároknál ugyan valóban szokásban volt ez a fajta rituális királygyilkosság, de nincs semmiféle bizonyíték arra, hogy Álmossal is ezt tették volna. A Biblia szerint viszont Mózes sem léphetett az Ígéret Földjére – és talán ezt a vándormotívumot ültethette át a magyar történelembe a honfoglalás után 300 évvel élt, a Bibliát nyilván kiválóan ismerő Anonymus. Álmos amúgy is hetvenéves lehetett a honfoglalás idején, ami matuzsálemi kornak számított 1100 évvel ezelőtt, tehát egyszerűen a kora miatt is meghalhatott.

Alaposabban átgondolva, a kutatók többsége ma már úgy véli, hogy egy fejedelmet még ezeknél a leleteknél is sokkal értékesebb tárgyakkal temettek volna el; nem valószínű tehát, hogy a zempléni földvárban Álmos sírját találták meg. De mindenesetre egy olyan sírt, amely egy jómódú harcosé, egy vezéré, talán egy nemzetségfőé lehetett, és akinek a ruházatához, a fegyvereihez mindenképpen hasonlót viselhetett a többi vezető – így akár Álmos is.

Verecke

A Vereckei-hágónál a magyarok átvonulására egy viharos történelmű emlékmű utal – meg hát utalna egy másik is, ha még meglenne.

Ugyanis a millennium alkalmából 1896-ban felállítottak a hágón egy obeliszket, amelyet az ötvenes években egyszerűen szétbontottak. Az emlékoszlop felső részét megtaláltuk az egyik közeli faluban, Tuholkában – ahol már senki nem tudja, hogy mikor és hogyan kerülhetett oda. Sőt mivel az összes feliratot gondosan leverték róla, ezért aztán azt se tudják, hogy mi lehet ez az emlékmű. De talán nem is baj: mert így legalább megmaradt.

A 841 méter magas Vereckei-hágótól már lefelé vezet az út a Kárpát-medencébe, a Vereckei-szoroson át. És ez volt az a látvány, ami a honfoglalók elé tárult.

A többségük gyerek, asszony és idős ember volt, hiszen a férfiak a besenyők ellen harcoltak valahol az Al-Dunánál. Hogy mennyien lehettek a honfoglalók, arra csak következtetni tudunk. Az egykorú források szerint a magyarok két „tumen”, vagyis két tömény – azaz 20 000 lovas harcost tudtak kiállítani. Ennek alapján, a katonáskodó és a civil lakosság átlagos arányát figyelembe véve a kutatók többsége úgy véli, hogy talán 200000-en – a bátrabb becslések szerint akár 400 000–500 000-en is – lehettek azok a magyarok, akik ezen a hágón átkelve megérkeztek az új hazába.

Egy marék föld

Egy kulacs víz, egy marék föld, egy tépés fű… – a krónikák szerint Árpád mindössze ennyit kért Szvatopluktól, a Nagymorva Birodalom urától. Cserébe pompás fehér lovat küldött, és ezzel a morva fejedelem tudtára adta, hogy a csereüzlet megköttetett, vagyis a magyar fejedelem megvásárolta Szvatopluk birodalmát. Ahogyan a Képes Krónika fogalmaz: „Árpád ekkor a hét vezérrel bejött Pannoniába, de nem mint vendég, hanem mint a föld jogos örököse és birtokosa.”

A dolog érdekessége, hogy ennek a mesés történetnek is van valós gyökere. Ugyanis a sztyeppei népeknél az volt a szokás, hogy legelők, földek adásvételekor az üzletet nem írásos szerződéssel – még csak nem is kézfogással –, hanem egy marék föld átadásával hitelesítették, pecsételték meg!

Az igazsághoz azért az is hozzátartozik, hogy Szvatopluk morva fejedelem – még a honfoglalás előtt – katonai segítséget kért a frankok ellen a magyaroktól, akik ha már hívták őket, hát 894-ben végigdúlták Pannoniát; ám a hadjárat közben az őket behívó Szvatopluk meghalt. A legenda tehát – ahogyan mi ismerjük – nem lehet igaz, hiszen a honfoglalás idején a morva fejedelem már nem élt, vele tehát nem köthette meg Árpád a marék földes, lovas csereüzletet; de tény, hogy Szvatopluk halála és ezzel birodalmának a felbomlása megkönnyítette a magyarok számára a Kárpát-medence elfoglalását. Másrészt az is tény, hogy a legelők adásvételekor a nomád népeknél még ma is él a marék föld átadásának a hagyománya.

Óperencia

A mai Ausztria közepén, Enns városkánál folyik a Dunába az Enns folyó. Ennél a kis közép-ausztriai folyónál jelölte ki a 907. évi, bajorok feletti pozsonyi csata megnyerése után Árpád az ország nyugati határát. Pontosabban azt a széles gyepűt – vagyis a valódi határ előtti, lakatlan, erdős, több kilométer mélységű területet –, amire talán ma azt mondanánk, hogy „határsáv”. Persze a kalandozó magyarok ezt a határt folyamatosan átlépték, hiszen egészen Hispániáig eljutottak. De azért gondoljanak bele, hogy a Duna–Tisza közétől ez az Enns folyó mégiscsak 500 kilométerre van; ez még ma is nagy távolság, hosszú út, hát még az akkori út- és közlekedési viszonyokkal.

Az pedig aztán már igazán a világ végének számított, ami még az Ennsen is túl van. Az Ennsen túl; ahogy németül mondják: Ober Enns. Ismerősen hangzik? Bizony, az Óperencián túl! (Más kutatók az „Enns felső folyásával”, vagyis az Ober-Ennsszel hozzák kapcsolatba az Óperenciát.) Fantasztikusan érdekes ez a mi nyelvünk, nem? A magyar népmesék ezt a német kifejezést őrizték meg abban a szófordulatban, amikor azt akarták elmondani, hogy valami nagyon messze van: „az Óperencián túl”.