John Elder Robinson

Nézz a szemembe

Életem Asperger-szindrómával

Kossuth Kiadó

Tartalom

A szerző előszava

Augusten Burroughs előszava

Bevezető

1 A kis különc

2 Állandó játszótárs

3 Empátia

4 Csínytevő születik

5 Találtam egy Porschét

6 Lidérces évek

7 Összevissza szerelem

8 Már a kutyák is félnek tőlem

9 Viszlát, gimnázium!

10 Szemétkezelő szakember lettem

11 A lángoló mosdó

12 Lecsuktak a bandával

13 A nagy dobás

14 Az első füstokádó gitárom

15 Irány Detroit!

16 Egy vagyok a géppel

17 Egész este rock and roll

18 Az első igazi munkám

19 Jönnek a fejesek

20 Logika kontra csevegés

21 Nagymenő vezető vagyok

22 Így lettem „normális”

23 Lett egy Kisbocsom

24 A diagnózis negyvenévesen

25 Mindenkit átkeresztelek

26 Az Egyes Számú Egységtől a Hármasig

27 A házasélet

28 Kosárlabda és győzelem

29 Mozdony vagyok

Utószó

A szerző megjegyzései

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Öcsémnek, amiért bátorított, hogy papírra vessem az életem, valamint a Kettes Számú Egységnek és legfőképpen fiamnak, Cubbynak

A szerző előszava

ÜDVÖZLET az Olvasónak az én Asperger-szindrómás világomban!

Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy a gondolataimat és az érzéseimet a lehető legpontosabban írjam le ebben a könyvben. Ugyanilyen akkurátus igyekeztem lenni, amikor emberekről, helyekről vagy éppen eseményekről volt szó, bár el kell ismernem, ezek néha alaposan feladták a leckét. Amikor a gyerekkorom eseményeiről írok, természetesen nem emlékezhetem szó szerint az akkor elhangzott párbeszédekre. Ugyanakkor van annyi emlékem és élettapasztalatom, hogy vissza tudjam idézni, miként beszéltek és viselkedtek a szüleim, hogy én magam hogyan beszéltem és viszonyultam másokhoz. Mindezt latba vetve igyekeztem rekonstruálni a múltam eseményeit úgy, hogy hitelesen meg tudjam mutatni, mit éreztem, milyen is voltam az életem legfontosabb időszakaiban.

Amióta a nézz a szemembe első amerikai kiadása napvilágot látott, több ezer emberrel beszélgettem. Amikor a gyerekkorom eseményeiről mesélek nekik, a neurotipikus (vagyis nem Asperger-szindrómás) emberek gyakran elcsodálkoznak és szkeptikusan állnak ahhoz, miként lehet, hogy mindenre ilyen fantasztikus részletességgel emlékszem. Az Aspergerrel együtt élők közül sokan az enyémhez hasonló színes élménybeszámolót osztottak meg velem a gyerekkorukról. Most már tudom, hogy ez, vagyis a különleges memória képessége, az aspik, vagyis a hozzám hasonló emberek egyik sajátossága.

Ettől függetlenül persze az emberi elme, így az aspiké is, tökéletlen. Szóval könnyen előfordulhat, hogy vannak a könyvemben olyan részek, ahol összekevertem embereket vagy éppen rossz időszakba helyeztem őket. Szerencsére az én történetemben a fő hangsúly nem ezen, vagyis az időrendiségen van. A legtöbb esetben nem változtattam meg a szereplőim eredeti nevét. De olyan is van, amikor nem emlékeztem valakinek a nevére vagy éppen nem akartam megbántani azzal, hogy beleírom a könyvbe, így náluk álnevet használok. Azoknál pedig, akik az öcsém, Augusten Burroughs Kés, villa, olló című könyvében is szerepeltek, meghagytam az általa kitalált neveket.

Csak remélni tudom, hogy akikről a saját nevük alatt írtam, értékelik mindezt, és nem feszengenek emiatt. Persze nyilván vannak olyanok, akik zavarban vannak, de velük kapcsolatban azt remélem, érzik, hogy igyekeztem tárgyilagos lenni. A történetem minden egyes szereplőjének megformálásán nagyon sokat gondolkodtam, ezért aztán a rázósabb részeknél különösen odafigyeltem, hogy ne lépjek át egy határt.

Leginkább azt remélem, hogy ez a könyv rávilágít arra, lehet, hogy mi, Asperger-szindrómások sokszor esetlennek és érzéketlennek tűnünk, de valójában nagyon is mély érzéseink vannak, amelyeket meg is élünk.

Augusten Burroughs előszava

AZ ÉN NAGY ÉS OKOS BÁTYÁMAT és engem valójában két különböző apa és anya nevelt fel. Az ő szülei huszonévesek voltak, tele optimizmussal és eltökéltséggel, akik épp akkor kezdték meg a közös életüket. Az apa egy kezdő, ám ígéretes professzor az egyetemen, az anya pedig egy fantasztikus szépérzékkel és kreativitással megáldott otthonteremtő nő. A bátyám apunak és maminak nevezte őket.

Én nyolc évvel később születtem. Egy megfeneklett házasság egyáltalán nem várt gyümölcseként. Mire világra jöttem, anyánkon megjelentek egy mentális betegség első jelei, apánk pedig menthetetlen és veszélyes alkoholistává vált. A bátyám szülei bizakodással és hittel tekintettek a közös jövő elé. Az én szüleim már gyűlölték és megvetették egymást, képtelenek voltak együtt élni.

Szóval a testvéremmel ott voltunk egymásnak.

Ő alakította, formálta rajtam a legtöbbet. Először megtanított járni. Aztán mindenféle botokkal és kígyótetemekkel felfegyverkezve üldözőbe vett, így aztán futni is csakhamar megtanultam.

Egyformán imádtam és gyűlöltem a bátyámat.

Amikor nyolcéves lettem, magamra hagyott. Tizenhat évesen egy faragatlan, öntörvényű észkombájn volt, totálisan egyedül a világban. A szüleink meg sem próbálták visszatartani. Tudták, hogy képtelenek megadni neki azt, amire szüksége lenne. Én viszont nem tudtam mit kezdeni a helyzettel.

Volt, hogy hetekre eltűnt, aztán hirtelen újra előbukkant a semmiből. De nem ám csak a szennyesét hozta haza: tele volt elképesztőbbnél elképesztőbb történetekkel! Olyan sokkoló és különös történetekkel, olyan hihetetlen veszélyekről és figurákról, hogy egyszerűen igaznak kellett lenniük. Nem is beszélve arról, hogy a testét borító sebhelyek, a törött orra és a dugig tömött bukszája tökéletes bizonyíték volt minderre.

Amikor az ilyen kalandjairól hazatért, az addig otthon uralkodó iszonyatos feszültség valahogy mindig megszűnt. Hirtelen mindenki rá figyelt, együtt nevettünk a történetein. „Na, mondd már, mi volt még?” – faggattuk, mert minden részletről tudni akartunk. Napokig traktált minket a fantasztikus sztorijaival, és én mindig utáltam, amikor aztán fogta magát és újra odébbállt.

Már akkor is elképesztően jól adta elő a történeteit. Ennek ellenére, amikor felnőtt, nem az írást választotta, hanem üzletember lett. Ezt pedig mindig is rossz választásként éltem meg a részéről. Sikeres volt ugyan, de az alkalmazottainak vagy ügyfeleinek fogalmuk sem volt, mennyi hihetetlen kaland lakozik benne.

A saját könyvemben, a Kés, villa, ollóban mindössze egyetlen részt szenteltem a bátyámnak, mert az életemnek abban a szakaszában, amikor a legtöbb esemény történt velem, nem igazán volt jelen. A „Diagnózis nélkül nőtt fel” című fejezetben leginkább a fiatalkoráról és az akkori kilengéseiről írok – amelyekről később derült ki, hogy az autizmus egyik enyhe formájának, az Asperger-szindrómának a velejárói voltak. Igazán akkor lepődtem meg, amikor az első író-olvasó körutamon egymás után jöttek oda hozzám aspik, hogy bemutatkozzanak. A Kés, villa, olló központi figurái (másokkal egyetemben persze) egy őrült anya, egy rendszeresen Mikulásnak öltöző pszichiáter, a WC-ben tartott felolvasások, egy nő, akit sokáig farkasnak hittem és egy karácsonyfa, amit az istennek sem akar senki leszedni. Szóval nem éppen hétköznapi történetről van szó. Mégis: az író-olvasó körúton kivétel nélkül minden helyen volt legalább egy ember, aki azzal jött oda hozzám, hogy „én is Asperger-szindrómás vagyok, mint a bátyja. Köszönöm, hogy írt róla”. Olyan is volt, hogy szülők jöttek oda hozzám tanácsot kérni az aspi gyerekeikhez. Nagy volt a kísértés, hogy a rám irányuló figyelmet kihasználva féltudományos javaslatokat adjak, de végül megálltam.

Lehetséges, hogy egyetlen könyv sem szól ezekről az emberekről, illetve nekik? – fogalmazódott meg bennem a kérdés. Aztán utánanéztem, és azt láttam, hogy szinte alig foglalkozott bárki is a témával. Pár tudományos könyv és néhány egyszerűbb, ugyanakkor mégis szakmai jellegű kiadvány, amely azt tanácsolta a szülőknek, hogy vegyenek egy hiper-szuper számítógépet az aspi gyereküknek, és különösképpen ne törődjenek az iskolai szabályokkal – ez volt minden. Olyasmivel viszont, ami legalább egy kicsit is megközelítette volna mindazt, ami a bátyámat jellemezte, nem találkoztam sehol.

Amikor újra írtam róla a Varázslatos gondolkodás című esszégyűjteményemben, még több aspi lépett elő az ismeretlenség homályából. Megfordult a fejemben, hogy írnom kellene egy könyvet a bátyámról. Fantasztikus lenne, gondoltam magamban. Csak leülnénk egymással szemben, megkérném, hogy meséljen, nekem pedig annyi lenne a dolgom, hogy igyekezzek ebből minél többet és minél gyorsabban lekörmölni. Már a cím is megvolt a fejemben: Seggburger – ez volt a gyűjtemény róla szóló részének a címe is. Ezt egészítettem volna ki azzal, hogy a „Bátyám visszaemlékezései”. Noha a lelki szemeimmel már a borítót is láttam magam előtt, a munkának mégsem kezdtünk neki.

2005-BEN az apánk halálos beteg lett, ami a bátyámat rettenetesen felzaklatta, összezavarta és előhozta a legmélyebb, érző, emberi oldalát. Ahogy ott ült apánk kórházi ágyán és simogatta a fejét, életemben először láttam őt mások előtt sírni.

Mások számára ez lehet, hogy egy apa és fia közötti természetes érzelmi megnyilvánulás jele volt, de ezt megelőzően én sosem láttam még ilyennek a bátyámat. Az Asperger-szindrómával élők nagyon-nagyon ritkán tudják kimutatni az érzéseiket vagy engedik közel magukhoz a másokét. Különösen nem ilyen mértékben. Életemben nem láttam még ilyen mélyről jövő, nyers és féktelen érzelmi kitörést.

Megrendültem. Egyfelől elképesztő áttörésnek voltam szemtanúja, másfelől pedig, köszönhetően a ténynek, hogy a családunk több tagjának is mentális problémái voltak, rettenetesen féltem attól, hogy az áttörés után jön az uralhatatlan letörtség.

Miután apánk meghalt, a bátyám, aki mindig tele volt optimizmussal és energiával, zord lett és apatikus. Aggasztotta a saját állapota és talán most először fordult meg a fejében, hogy nincs mese, ő is halandó. Mivel fogalmam sem volt, mitévő legyek, írtam neki egy e-mailt, amiben ez állt: „Írj róla!” Egy kérdéssel válaszolt: „Mégis, mit kéne írnom?” Azt feleltem, az írás segíthet, hogy kiadja magából annak a szomorúságnak és keserűségnek legalább egy részét, ami most benne tombol. És persze elárultam neki az írás és az írók egyik legősibb szabályát: Láttass, de ne mondj el mindent.

Néhány nappal később átküldött egy kéziratot. A haldokló apánkról szólt, arról, amikor a bátyám bement hozzá a kórházba, és azokról a súlyos, sötét emlékképekről, amelyeket ez a látogatás megidézett a múltból. Metszően őszinte volt, tele lüktető érzelemmel.

Azt tudtam, hogy van mit megírnia – gondoltam –, de ez honnan az ördögből került elő?

Feltettem az írást a honlapomra és pillanatokon belül a legolvasottabb anyaggá vált. Sorra jöttek a bátyámat dicsérő e-mailek – kissé megszégyenítve ezzel engem –, amelyben egytől egyig azt tudakolták, mikor olvashatják a következő fejezetet, van-e még más írása is, illetve, hogy van most a bátyám?

Így aztán 2006 márciusában ezt javasoltam neki: „Meg kellene írnod az életrajzodat. Arról, hogy milyen együtt élni az Asperger-szindrómával. Arról, hogy milyen volt úgy felnőni, hogy nem tudtál róla. Egy memoárt a sztorijaidról. Mesélj el mindent!”

Öt perc sem telt el, jött a válasz e-mail, benne egy egész fejezetnyi anyag. „Ilyesmire gondoltál?” – állt a levél tárgy mezejében.

Igen, pontosan erre.

Az én briliáns bátyám végre újra utat talált arra, hogy hasznosíthassa az ő megállíthatatlan és nagyszerű, Asperger adta tehetségét és energiáit. Amikor nekiállt, hogy feltérképezze a családunkat és felállítsa a családfát, a végeredmény egy több mint kétezer oldalas monstrum lett. Miután pedig a fejében is összeállt, mit is akar pontosan megírni, beleásta magát ebbe az irdatlan papír- és adattömegbe, és nekilátott. Olyan vehemenciával, amitől a legtöbb ember alighanem a kórházban kötött volna ki.

Viszonylag rövid idő alatt meg is lett a kézirattal. Mondanom sem kell, milyen büszkeséggel tölt el, hogy minderre képes volt. Az eredmény természetesen lenyűgöző, de hát mi más is lehetne, hiszen az én nagy és okos bátyám írta. De ha történetesen nem az én nagy, olykor nehézkes, borostás és néha bárdolatlan testvérem írta volna, akkor is azt mondanám: ez a legrokonszenvesebb, legőszintébb, legviccesebb és egyben legszomorúbb memoár, amit valaha írtak. Romlatlanul őszinte, elképesztően eredeti és tökéletesen egyedi.

A bátyámból, harmincévnyi hallgatás után végre újra feltörtek a fantasztikus történetek.

Bevezető

– Nézz a szemembe, fiam!

Fogalmam sincs, hányszor hallottam ezt a metsző, dühös mondatot. Azt hiszem, elsős koromban szembesültem vele először. Nemcsak a tanárok vagy az iskola igazgatója vágták a fejemhez, hanem a szüleim, a rokonok és tulajdonképpen bárki. Méghozzá oly gyakran, hogy egy idő után már vártam, mikor hallom újra.

Néha egy-egy körmössel adtak nyomatékot a mondatnak – kaptam vonalzóval vagy olyan gumivégű pálcával is, amit annak idején a tanárok az iskolában használtak.

– Nézz rám, ha hozzád beszélek! – kiabálták a tanárok.

Én meg ott toporogtam, és továbbra is meredten bámultam a padlót a lábam előtt. Ettől persze még jobban bepöccentek. Amikor összeszedtem magamban annyi erőt, hogy felpillantsak, az ingerült arcukat látva még inkább zavarba jöttem, még kevésbé tudtam, mitévő legyek, még jobban belém fagyott minden szó és azonnal elkaptam a tekintetemet.

– Nézz rám! Talán valami titkolnivalód van, fiam? – kérdezte mindig apám.

– Nem, nincs – feleltem újra és újra.

Ha az apám ivott, akkor ezt a választ hajlamos volt pimaszkodásnak venni és olyankor utánam jött, hogy elégtételt vegyen. Mire felső tagozatos lettem, már nem is üvegből, hanem négyliteres kannából itta a bort, aminek a nagyja estére rendszerint elfogyott. De éjszaka sem hagyta abba a piálást.

– Nézz rám! – kiáltotta sokszor ingerülten, én pedig üveges tekintettel meredtem a székek mögé és az asztal alatt összegyűlt üres üvegekre.

Bárhová néztem, csak apámra ne kelljen. Amikor kisebb voltam, igyekeztem kereket oldani és elbújni előle, miközben ő a nadrágszíjjal a kezében üldözött. Volt, hogy anyámnak sikerült kimenekítenie a karmai közül, de volt, hogy nem. Amikor nagyobb lettem és erősebb, és egy szép késkollekciót is sikerült összehoznom (úgy tizenkét éves lehettem), apám megértette, hogy veszélyt jelenthetek rá, ezért már nem mert a tettlegességig elmenni, ha nem néztem a szemébe, amikor emiatt rám kiáltott.

Körülöttem mindenki meg volt győződve róla, hogy tudják, miért kerülöm az emberek tekintetét. Azt gondolták, hogy egy megátalkodott kölyök vagyok.

– Senki nem bízik meg az olyan emberben, aki nem néz a szemükbe.

– Pont olyan vagy, mint egy gazfickó.

– Készülsz valamire, igaz? Ne is tagadd!

Legtöbbször semmi okom nem volt arra, hogy kerüljem mások tekintetét. Ahogy azt sem értettem, ez miért bosszantja őket annyira. Igazából azt sem tudtam, mit jelent másnak a szemébe nézni. De ettől még rettenetesen szégyelltem magam, mert elvárták tőlem, hogy megtegyem, amire kérnek, én pedig képtelen voltam rá. Mi volt a baj velem?

„Szociopata” és „gyogyós”, ezt a két kifejezést használták rám leginkább az ábrázatom miatt. Uramisten, hányszor hallottam: „Olvastam ám az olyanokról, mint te! Azért nem lehet az arcukról leolvasni semmit, mert nincsenek érzelmeik! A világ legszörnyűbb gyilkosai mind szociopaták voltak!”

Olyan sokan és olyan sokszor mondtak hasonlókat nekem, hogy egy idő után kezdtem elhinni, hogy defektes vagyok, pedig a felismerés piszkosul fájt. Szégyenlősebbé és visszahúzódóbbá váltam. Deviáns, különc emberekről kezdtem el olvasni és egyre többször fordult meg a fejemben, hogy vajon mikor válok én is olyanná? Lehet, hogy belőlem is gyilkos lesz? Mert olvastam, hogy ők is hamisak és kerülik az ember tekintetét.

Vég nélkül csak ez járt a fejemben. Nem támadtam másokra. Nem gyújtottam fel semmit. Nem kínoztam állatokat. Nem éreztem késztetést arra, hogy bárkit is megöljek. És mégis – ott motoszkált bennem, hogy talán csak azért, mert még nem vagyok elég idős. Sokszor gondolkodtam el azon is, hogy vajon börtönben végzem-e? A börtönökről is sokat olvastam és arra jutottam, hogy a szövetségiek jobbak. Ha valaha úgy adódna, hogy lecsuknak, azt kívántam, hogy valami közepesen őrzött szövetségi dutyiba vigyenek, ne pedig egy olyan rettenetes erődbe, mint amilyen például az Attica.

Már jócskán kamasz voltam, amikor megértettem, hogy sem gyilkos, sem más gonosztevő nem lesz belőlem. Addigra már tudtam, csak azért, mert nem nézek mások szemébe, még nem vagyok hamis. Az is egyre inkább foglalkoztatott, vajon miért asszociálnak a felnőttek azonnal erre, ha valaki nem néz a szemükbe. És persze addigra már bőven volt tapasztalatom olyan simlisekkel is, akik ugyan az ember szemébe néztek, de azért átverték a másikat, amiből arra következtettem, hogy a felnőttek nagy része képmutató.

A mai napig zavar, ha beszéd közben egy vizuális ingerre is kell figyelnem. Amikor fiatalabb voltam és, mondjuk, megláttam valami érdekeset, arra figyeltem, és azon nyomban abbahagytam a beszédet. Felnőttként már nem ilyen szélsőséges a helyzet, de még most is előfordul, hogy ha valami feltűnőt látok, egy pillanatra elakad a szavam. Ezért aztán inkább valami semlegesebb közeget igyekszem nézni – mondjuk, a padlót vagy valami nagyon távoli, kivehetetlen pontot –, amikor beszélek valakivel. Mert nézni és közben beszélni, ez a két cselekvés együtt mindig nehezemre esett. Ezért aztán az sem ment könnyen, hogy megtanuljak autót vezetni. De végül sikerült.

Ma már tudom, számomra teljesen természetes, hogy beszéd közben nem tudok és nem is akarok más szemébe nézni. Mert nekem éppúgy, mint más Asperger-szindrómával élőknek ez egyszerűen nyugtalanító, rossz. Egyébként nem igazán értem, miért természetes az, ha valakinek belebámulunk az arcába, miközben beszélünk hozzá?

Nagyon megkönnyebbültem, amikor végre megértettem, miért kerültem világ életemben mások tekintetét. Ha ezt már fiatalabb koromban is tudtam volna, sokkal kevesebb fájdalmon mentem volna keresztül.

HATVAN ÉVVEL EZELŐTT egy Hans Asperger nevű osztrák pszichiáter olyan gyerekekről írt tanulmányt, akik intelligensek voltak, a szókincsük az átlagnál jobb volt, ugyanakkor az autista betegekre jellemző tünetek egy részét is produkálták; ezek leginkább az egymás közötti kapcsolatteremtésre és a kommunikációra vonatkozó hiányosságokban jelentek meg. A jelenséget 1981 óta Asperger-szindrómaként tartja számon az orvostudomány és a szakirodalom. 1984-ben pedig bekerült a professzorok által is használt Mentális rendellenességeket leíró és rendszerező útmutató című egyetemi jegyzetbe.

Az Asperger-szindróma valószínűleg mindig is létezett, de a jelenséget mint olyat csak a közelmúltban sikerült feltérképezni és pontosan diagnosztizálni. Amikor gyerek voltam, a szakorvosok sokszor tévesen depressziónak, skizofréniának vagy más, ezekhez hasonló mentális problémának tudták be azt, ami valójában az Asperger-szindróma volt.

Maga a szindróma egyáltalán nem egy istencsapása. Sőt gyakran különleges képességekkel vértezi fel azt, akinek ezzel együtt kell élnie. Sok aspinak elképesztő veleszületett képessége van arra, hogy szinte azonnal átlásson és értelmezni tudjon hihetetlenül összetett folyamatokat, problémákat. Egy aspi gyerekből fantasztikus mérnök vagy éppen tudós lehet. Vannak olyanok, akiknek a hallása és a muzikalitása végtelenül kifinomult, s vannak, akiknek a verbalitása olyan fejlett, hogy rájuk már külön kategóriát is felállítottak: ők a Kis Professzor-szindrómások. De mindez azért ne tévesszen meg senkit: nem minden aspi kölyökből lesz világhírű professzor. Merthogy nagyon is kemény a felnőtté válás útja.

Az Asperger-szindrómát nem lehet kinőni, végigkíséri az ember életét. Vannak, akiket olyan súlyos mértékben érint, hogy egyedül gyakorlatilag képtelenek létezni a társadalmi normák keretei között. Mások – olyanok, mint például én –, akik csak kevésbé érintettek, képesek beilleszkedni és több-kevesebb hibával, de felépíteni a saját életüket. És vannak olyan aspik is, akik a különleges adottságaiknak köszönhetően képesek kiemelkedni a nagy átlagból.

Mindamellett az Asperger-szindróma tulajdonképpen igen gyakori jelenség. Egy 2007-es amerikai felmérés szerint minden százötvenedik ember érintett vagy az Asperger-szindrómában, vagy az autizmus más spektrumzavarában. Ez azt jelenti, hogy csak az Egyesült Államokban legalább kétmillió hozzám hasonló ember él.

Az Asperger-szindróma velünk születik, nem az életünk folyamán fejlődik ki bennünk. Ezzel én valójában már egészen kis koromban tisztában voltam, csak nem volt senki, aki ezt elmagyarázta volna nekem. A szüleimnek ebből csak annyi tűnt fel, hogy más voltam, mint a többi gyerek. Már csecsemőként is. A járásom esetlen és suta volt, inkább gépies, mint folyamatos, és elég ügyetlenül mozogtam. Az arckifejezésem leginkább merev volt, alig-alig mosolyogtam. Sokszor egyáltalán nem válaszoltam, ha egy gyerek vagy egy felnőtt beszélt hozzám. Mintha ott sem lettek volna. A legtöbbször egyedül voltam, a saját kis világomban, ahol legfeljebb a szüleimnek jutott még hely. Ügyet sem vetettem a külvilágra, egy nagy rakás építőkocka teljes mértékben le tudott kötni. Amikor pedig mégis kapcsolatba léptem a korombeli gyerekekkel, az rendszerint rosszul és ügyetlenül sült el. Például nem néztem rájuk, amit nem értettek.

De például egy helyben ülni is képtelen voltam. Előre-hátra hintáztam, mozogtam, mocorogtam. Számomra a lehetetlen kategóriába tartozott, hogy elkapjak egy labdát, vagy bármilyen módon sportoljak. A nagyapám egykor futóként tagja volt az amerikai olimpiai csapatnak. Hát én nem leszek.

Ha most lennék gyerek, és észlelve rajtam ezeket a jeleket elküldenének szakorvoshoz, ma már nagy valószínűséggel egy csomó olyan negatív és frusztráló élménytől kímélnének meg, amelyekről ebben a könyvben írok, és amelyeket nekem még át kellett élnem. Ahogy az öcsém is megírta: úgy nőttem fel, hogy nem diagnosztizálták, mi a bajom.

Magányosan és sok fájdalom közepette nőttem fel.

Az Asperger-szindróma nem valami kórság. Hanem egyfajta létezés. Nincs rá gyógyszer és nincs is rá szükség. Másra van szükség. Arra, hogy minél többen megértsék hogyan működünk. Azt remélem, hogy az olvasóim, különösen azok, akik mindennap megküzdenek a maguk Asperger-mivoltával, szembesülve a történetemmel, azzal, hogy ha kanyargós volt is az utam, ha szokatlan döntéseket hoztam is, végül jó irányt vett az életem, tanulnak mindebből.

Sok időbe telt, mire rájöttem, megértettem és elfogadtam, hogy milyen vagyok. Ma már nem húzódom félre a sarokba, nem akarok eltűnni az árnyékban, hogy ne lássanak. Büszke vagyok arra, hogy Asperger-szindrómás vagyok.

1
A kis különc

Számomra elképzelhetetlen volt, hogy a homokozóban egynél többféleképpen is lehet játszani. De Doug ezt nem értette. Sehogy nem akarta megérteni, és csak azért is másképp játszott, mint én. Ezért is kevertem le neki egyet. Méghozzá pont úgy, ahogy a Három komédiás című sorozatban láttam: egyenesen a fültövére, mindkettőre. Az, hogy hároméves voltam, még nem volt mentség arra, hogy így viselkedjem.

Csakis anyám kanalával voltam hajlandó árkot ásni a homokozóban. Ha megvoltam, a kék fakockáimat gondosan felsorakoztattam mellette. Soha nem kevertem össze az ételt a tányéromon és soha nem kevertem össze az építőkockáimat sem. A kékek csak a kékekkel passzoltak, a pirosak pedig a pirosakkal. Doug viszont fittyet hányt erre: odanyúlt és rátett egy piros kockát az én kék sorfalamra.

Hát nem látta, hogy ez képtelenség?

Miután fültövön vágtam, szépen visszaültem és játszottam tovább. Úgy, ahogyan szerintem kellett.

Amikor már végképp nem tudtam mit kezdeni Douggal, annyira felhergelt, anyám rendszerint odajött hozzánk és rám kiabált. Azt hiszem, sosem tűnt fel neki, hogy Doug milyen szörnyű dolgokat művelt a kockáimmal. Csak azt látta, hogy megütöm őt. Anyámról egy idő után nem vettem tudomást. De ha apám is ott volt, és szemtanúja volt egy ilyen fülesnek, ő nagyon begurult: megragadott a karomnál fogva és olyan erővel rázott meg, hogy a végén mindig elbőgtem magam.

Dougot egyébként legtöbbször nagyon bírtam. Ő volt az első barátom. Viszont sok olyan dolga volt, amivel egyszerűen nem tudtam mit kezdeni. Például amikor a játék teherautómat leállítottam a fa mellé, ő odament és szándékosan összekoszolta. A szüleinktől kapott építőkockákat pedig egy halomba szórta és aztán elégedetten vigyorgott meg nevetgélt összevissza. Ettől én dührohamot kaptam.

A következő tavasszal váratlanul megszakadtak a közös játékaink. Doug apja befejezte az orvosi egyetemet és egy nagyon messzi indián rezervátumba költöztek, Montanába, Billingsbe. Nem értettem, Doug miért megy el, hiszen még kérleltem is, hogy maradjon. Annak ellenére, hogy képtelen volt az én fogalmaim szerint normálisan játszani, végül is ő volt az egyetlen játszópajtásom. Szomorú lettem.

Minden egyes alkalommal, amikor anyám elvitt a közeli parkba, ahol immár egyedül kellett játszanom, megkérdeztem, mi van Douggal?

– Nemsokára biztosan küldenek majd neked egy képeslapot, kicsim – felelte anyám, de közben olyan fura volt az arckifejezése. Nem tudtam mire vélni, csak azt éreztem, hogy valami nagyon zavar benne.

Fél füllel ugyan hallottam a többi anyuka egymás közötti suttogását, de egyszerűen nem fogtam fel, miről van szó.

– … belefulladt a csatornába…

– … a víz állítólag alig húszcentis volt…

– … biztos arccal előre esett bele…

– … az anyja nem látta és csak akkor ment utána, amikor már késő volt…

Mi lehet az a csatorna? – töprengtem magamban. Csak annyi volt világos, hogy nem rólam beszélnek. Fogalmam sem volt, hogy Doug meghalt, erre csak évekkel később jöttem rá.

Ha visszanézek, lehet, hogy a Douggal kötött barátságom nem a legjobb ómen volt. Viszont azt megtanultam, hogy nem jó pofon vágni más gyerekeket. Valahogy rájöttem, hogy a pofozkodás nem vezet tartós barátsághoz.

Azon az őszön anyám beíratott a philadelphiai Mulberry Tree óvodába. Az épület kicsi volt, a falát gyerekrajzok borították, a poros udvart pedig egy drótkerítés vette körbe. Ez volt az első olyan hely, ahol ismeretlen gyerekekkel zártak össze. Voltak is belőle problémák.

Először persze kíváncsi voltam. Alig, hogy megláttam a többieket, mindet meg akartam ismerni. Azt akartam, hogy szeressenek. De nem tetszettem nekik. És nem értettem, miért. Mi a baj velem? – ráncoltam a homlokom értetlenül. Egy Chuckie nevű kislánnyal különösen össze akartam barátkozni. Úgy tűnt, épp annyira szereti a játék teherautókat és vonatokat, mint én. Azt gondoltam, biztosan sok közös van bennünk.

A foglalkozások közötti szünetekben odamentem Chuckie-hoz és finoman megveregettem a fejét. Ezt még anyám mutatta meg. Azt mondta, ha így megveregetem és simogatom a kiskutyám fejét, hamar összebarátkozunk. Egyébként anyám az én fejemet is így simogatta, különösen, amikor nem tudtam elaludni. Ez megnyugtatott. A kutyám pedig szerette. Ezt onnan tudom, hogy olyankor mindig csóválta a farkát. Azt gondoltam, Chuckie-nak is tetszeni fog.

Durr! – jött a pofon.

Megrémültem és elrohantam. Hát ez nem sikerült – gondoltam. – Talán egy kicsit tovább kellene simogatnom, hogy a barátom legyen. Lehet, hogy egy bottal kellene megveregetnem. De az óvó néni közbelépett.

– John, hagyd békén Chuckie-t! Nem ütögetünk bottal másokat!

– Nem ütögettem. Csak meg akartam cirógatni.

– Az emberek nem állatok, nem cirógatjuk őket. Pláne nem egy bottal.

Chuckie közben folyamatosan szemmel tartott és a nap hátralévő részében igyekezett messze elkerülni. Nem adtam fel. Lehet, hogy tetszem neki, csak még nem tud róla – okoskodtam. Anyám többször mondta nekem, hogy vannak dolgok, amikről azt hiszem, nem szeretem, de valójában mégis. És néha igaza volt.

Másnap Chuckie csak egy kis fa teherautóval játszott egyedül a homokozóban. Elég sokat tudtam a teherautókról. És azt is láttam, hogy Chuckie rosszul játszik a teherautóval. Én meg tudnám mutatni neki, hogyan kell. Akkor majd csodálni fog és a barátom lesz. Odasétáltam hozzá, kivettem a kezéből a teherautót és leültem.

– Miss Laird! John elvette a játékomat!

Hű, ez nagyon gyors volt!

– Nem vettem el! Csak meg akarom mutatni neki, hogy kell vele rendesen játszani. Mert rosszul játszott!

Miss Laird viszont Chuckie-nak hitt, nem nekem. Megfogta a kezem, bevitt a terembe és adott egy másik teherautót. Chuckie nem jött utánunk. Nem baj, majd holnap – gondoltam. – Holnap majd összebarátkozunk.

Másnapra új tervem volt. Úgy döntöttem, beszélgetni fogok Chuckie-val. Méghozzá a dinoszauruszokról. Sokat tudtam róluk, mert apám elvitt a múzeumba, és ott mindet alaposan megnéztük. Néha ugyan rosszat álmodtam tőlük, de alapvetően nem ismertem náluk lenyűgözőbb teremtményeket.

Odamentem Chuckie-hoz és leültem vele szemben.

– Szeretem a dinoszauruszokat. A brontosaurus a kedvencem. Tudod, elég nagy.

Chuckie nem válaszolt.

– Szóval hatalmas, de csak növényeket eszik. Leginkább füvet és fát, falevelet.

Egy pillanatra megálltam és figyeltem a reakcióját.

– A nyaka és a farka is elég hosszú.

Néma csend.

– Tudod, nagyobb, mint egy busz! Viszont egy allosaurus még őt is képes felfalni.

Chuckie meg sem mukkant. Egyre csak maga elé bámult a földre, ahol egy bottal a homokba rajzolt mindenfélét.

– Az apukámmal láttam a dinoszauruszokat a múzeumban – folytattam. – Voltak kölyökdinók is. Tudod, nagyon szeretem őket, mert olyan nagyok és barátságosak.

Chuckie ekkor felpattant és bement. Egyáltalán nem érdekeltem!

Lenéztem a földre, hogy lássam, mi volt olyan érdekes abban, amit rajzolt, és ami jobban lekötötte a figyelmét, mint én. De nem volt ott semmi.

Hiába szerettem volna barátkozni, a kísérleteim csődöt mondtak. Én magam voltam a csőd. Bőgni kezdtem. Ott ültem egyedül az udvar egyik sarkában és zokogtam, és közben tiszta erőből újra és újra a földhöz vágtam a játék teherautómat. Csak akkor hagytam abba, amikor már annyira fájt a kezem, hogy nem bírtam tovább.

A szünet végén még mindig ott üldögéltem magamban és bámultam a semmibe. Túl megszégyenültnek éreztem magam ahhoz, hogy a többi gyerek szeme elé kerüljek. Miért nem szeretnek engem? Mi a baj velem? Kisvártatva Miss Laird lépett oda hozzám.

– Ideje bejönnöd, John – mondta, majd megragadta a kezemet és bevonszolt.

Legszívesebben labdává gömbölyödtem volna, és eltűntem volna, mint a kámfor.

NEM IS OLYAN RÉGEN egy barátom elolvasta ezt a történetet és utána így szólt:

– Tudod, John, még mindig ilyen vagy.

Igaza van, tényleg ilyen vagyok. A különbség annyi, hogy mostanra megtanultam, milyen viselkedést várnak el az emberek az ilyen közösségi helyzetekben. Így aztán már képes vagyok normálisabban viselkedni, és kisebb az esélye annak, hogy megbántsak másokat. De attól még nem tudok kibújni a bőrömből, és ez örökre így is marad.

Az Asperger-szindrómásokból és az autistákból gyakran hiányzik az empátia, amit mások olyan magától értetődően alkalmaznak a társas érintkezések során. Ezért nem értettem például, hogy Chuckie miért nem úgy reagál a cirógatásomra, ahogy a kutyám tette. Nem volt világos előttem, van-e és ha igen, milyen különbség van egy kisgyerek és egy közepes termetű kutya között. Ahogy az sem fordult meg sosem a fejemben, hogy többféleképpen is lehet játszani egy játék teherautóval, így nem érthettem meg azt sem, Chuckie miért riadt meg attól, amit mutatni akartam neki.

A legfájóbb az egészben mégis az volt, hogy a viselkedésem alapján az óvónők, de igazából a legtöbb ember azt gondolta rólam, hogy rossz vagyok, pedig valójában csak kedves próbáltam lenni. Ezért is bántott annyira, hogy ezt Chuckie sem értette meg. Láttam, ahogy a szüleim beszélgetnek más felnőttekkel és azt gondoltam, nekem is ezt kellene tennem Chuckie-val. Egy nagyon fontos dolgot viszont figyelmen kívül hagytam: A beszélgetés alapja, hogy a két ember időről időre szerepet cserél, hol az egyikük beszél, és a másik figyel, hol pedig fordítva. Asperger-szindrómásként ez nekem nem esett le. Egyáltalán nem.

Chuckie-val soha többé nem próbálkoztam.

Ahogy igazából a többi gyerekkel sem. Minél inkább visszautasítottak, annál jobban fájt belül és annál inkább magamba zárkóztam.

A felnőttekkel viszont nagyobb szerencsém volt. Őket valahogy nem zavarta, ha ide-oda csapongtam a válaszaimmal, attól még folytattuk tovább a beszélgetést. És valahogy rájuk jobban oda is figyeltem, mint a korombeli gyerekekre – azt hiszem, azért, mert azt gondoltam, a felnőttek többet is tudnak. A felnőttek felnőttes dolgokat tettek. Nem játszottak játék teherautóval, így azt nem is kellett megmutatnom nekik. Ha megsimogattam egy felnőttet egy bottal, egyszerűen fogta és kivette a kezemből. Nem szégyenített meg azzal, hogy rám ripakodott és rohant egy másik felnőtthöz. A felnőttek elmagyarázták, hogy működnek a dolgok, én pedig figyeltem és folyamatosan tanultam tőlük. A gyerekektől nem sok mindent tanultam.

Legtöbbször egyedül játszottam a játékaimmal. Azokat a játékokat szerettem, amelyekkel összetettebb módon tudtam játszani, mint például az építőkockákkal és a Lincoln-féle házépítő játékkal. Amikor éppen nem rágtam szét őket, házakat, várakat és mindenféle erődítményt konstruáltam belőlük. Amikor már nagyobb lettem, kaptam egy igazi Erector Setet, rendes csavarokkal, panelekkel és mindenféle szerelnivalókkal. Nagyon büszke voltam rá. Az első masináimat ezzel építettem.

A gépek soha nem voltak gonoszak velem. Sokkal inkább feladatot adtak nekem, amikor meg akartam ismerni őket. Soha nem csaptak be és soha nem tiportak a lelkembe. Uraltam őket, és ez tetszett. Velük biztonságban éreztem magam. Ahogy az állatokkal is. Amikor a parkba mentünk, sokszor megsimogattam mások kutyáit és amikor kaptam a szüleimtől egy saját kölyköt, összebarátkoztam vele.

– Nézd csak, John Elder, Jack nagypapa mit küldött neked!

A szüleim a dédapám, John Glenn Elder iránti tiszteletükből neveztek el John Elder Robisonnak, ő még azelőtt meghalt, hogy én megszülettem. Apám egy nagy bundájú, harapós és vélhetően genetikailag defektes kutyával állított be, amit valószínűleg senki nem akart hazavinni az alomból. Ezt persze nem tudhattam biztosra. Viszont a kutya lenyűgözött. Rám morgott, és amikor apám a padlóra tette, összepisilte magát.

Egyáltalán nem féltem tőle, hiszen jóval kisebb volt nálam. Nem tudtam, hogy az ilyen kis állatoknak milyen éles foguk lehet.

– Az uszkárok nagyon okos kutyák! – mondta apám.

Lehet, hogy az enyém is az volt, de barátságos biztosan nem. Uszkárnak neveztem el, amivel egyből meg is teremtettem a funkcionális állatelnevezési gyakorlatomat. Nem igazán tudtam, hogy mit kezdjek egy kutyával. Egyfolytában szorongattam, húztam a farkát és ráncigáltam ide-oda, hogy valami reakciót váltsak ki belőle. Előfordult, hogy olyan erősen belém harapott, hogy vérzett a karom, és elsírtam magam. Évekkel később elmeséltem ezt a történetet anyámnak.

– John Elder, Uszkár sosem mart beléd annyira, hogy vérzett volna tőle a kezed. Mert ha így tett volna, biztos, hogy egy perccel sem maradt volna tovább a házban – felelte.

Hát, nem tudom. Csak azt mondhatom, hogy egy kis embernek a kis harapások is nagyon tudnak fájni. Én erre emlékszem.

Egyszer bezártam a szobámba, de kiszökött. Lyukat rágott magának az ajtón, amin ki tudott bújni. Amikor rátaláltam, a kert végében sütkérezett a napon.

Ezek után én is megpróbáltam átrágni magam az ajtón. De hiába harapdáltam, csak az ajtófestéket sikerült megkarcolnom egy kicsit. Ekkor értettem meg, hogy Uszkárnak milyen erős fogai vannak. Megtanultam, hogy este, lefekvés előtt az összes játékomat el kell pakolnom, ha nem akarom, hogy a kutyám az éjszaka folyamán szétrágja őket, különben nem kegyelmezett nekik.

A szüleim nem nagyon kedvelték Uszkárt, mert a bútorokat is előszeretettel megcsócsálta. Mindezek ellenére szép lassan összebarátkoztunk. Azért a fél szememet mindig rajta tartottam, mert nála sosem lehetett tudni.

Az otthonunk nem volt valami vidám. A kutya folyamatosan megrágta a játékaimat, időnként a kezem után kapott, a szüleim pedig egyfolytában veszekedtek. Az egyik éjjel arra riadtam, hogy a mellettem lévő szobában ordibálnak egymással. Legtöbbször éjszaka estek egymásnak, amikor azt hitték, hogy már alszom. Rettenetesen felkavart ez az egész, de ez most más volt. Anyám ugyanis kiabált és sírt. Pedig nem szokott sírni.

– Mami! – kiáltottam egyet hangosan a szobámból, hogy biztosan meghallja.

– Semmi baj, John Elder, feküdj vissza aludni – mondta, miután bejött, és a fejemet cirógatva próbált nyugtatgatni, hogy aztán rögvest vissza is menjen.

Egyáltalán nem tetszett ez nekem. Legtöbbször ugyanis velem maradt, cirógatott, énekelt nekem, amíg el nem aludtam. Hova ment? Mi folyik odakint?

Azért is kavart fel a szüleim hangos veszekedése, mert meg voltam győződve róla, hogy miattam ölik egymást. Arra jutottam, biztosan meg akarnak szabadulni tőlem, hogy aztán magamra hagyjanak. Mostantól nagyon-nagyon jól kell viselkednem, hogy ne tegyenek ki az utcára – jutottam végül dűlőre magamban.

Így aztán csendben maradtam és úgy tettem, mintha aludnék. Úgy éreztem, ezt várják tőlem.

– Mindjárt visszaalszik – hallottam kintről anyám suttogását, amitől azonnal kipattant a szemem és még jobban megijedtem.

– Ugyan már, dehogy fog! – kiabálta apám. – Negyvenéves korában is emlékezni fog a mai estére.

Aztán ő is zokogásban tört ki. Ezt végképp nem tudtam hová tenni: bármi, ami mindkettőjüket sírásra késztette, az csakis rettenetes dolog lehet.

– Apu, ne bántsd a mamit! – nem tudtam tovább uralkodni magamon. Az ágy alá akartam bújni, de tudtam, hogy úgyis megtalálnak. Borzasztóan meg voltam rémülve.

Anyám ekkor újra bejött hozzám, leült az ágy szélére és énekelni kezdett. Volt valami fura a hangjában. Ennek ellenére néhány perc múlva elaludtam.

Később, jóval később tudtam meg, hogy apámnak viszonya volt az egyetemen a német tanszék titkárnőjével. Anyám azt mondta, ugyanúgy nézett ki, mint ő. Azt hiszem, aznap este pattant ki kettejük között a dolog, a szüleim házassága pedig akkor siklott ki teljesen. Apám ekkortól vált igazán démonivá.

Amikor másnap reggel felkeltem, még mindig az ágyban volt. Nem ment dolgozni.

– Apád fáradt, pihennie kell – mondta anyám. Semmi különös szagot nem éreztem rajta, csak hangosan horkolt. Otthagytam, aztán anyám kézen fogott és elkísért az iskolába, ahogy mindig is tette.

Amikor hazaértem, apám nem volt otthon. Aznap este haza sem jött.

– Hol van apu?

– Apád kórházban fekszik – felelte anyám eléggé feszülten.

– Mint amikor eltörte a karját? – kérdeztem vissza.

Egy évvel korábban apám télen megcsúszott a házunk előtt a jeges utcán, és a karját törte. Szerencsére a Pennsylvania Egyetem gyakorló kórháza alig néhány sarokra volt tőlünk. Sosem szerettem a kórházszagot, az orvosoktól pedig tartottam, amióta kaptam néhány injekciót. Nem örültem, hogy apám kórházba került.

– Igen, épp úgy, mint amikor a karját törte. Holnap meglátogatjuk. Kimerítette a sok munka az egyetemen. Pihenésre van szüksége.

Ettől még jobban berezeltem. Merthogy én is elfáradtam, ráadásul minden délután csendes pihenő is volt. Mi lesz, ha egyszer csak én is a kórházban ébredek fel? Gyakorlatilag rosszul voltam attól, hogy elaludjak délután. Aztán már éjszaka is.

Amikor anyámmal másnap bementünk, a nővér egy kulccsal nyitotta ki az ajtót. Addig meg sem fordult bennem, hogy bárkit is be lehetne zárni a kórházba. Attól fogva igyekeztem még jobban viselkedni, amikor anyám valamiért orvoshoz vitt. A látogatás nagyon felkavart, apámnak rossz szaga volt, és mintha nem is önmaga lett volna, valahogy másként viselkedett.

De azért elmosolyodott, amikor meglátott.

– Szervusz, fiam, gyere ide! – mondta, azzal megragadta a karomat és felemelt, ami elég riasztó volt. Magához ölelt, odanyomott a csupa borosta arcához. – Már jobban vagyok, nemsokára hazamehetek.

Amikor újra letett, önkéntelenül is hátráltam néhány lépést.

Végül egy teljes hónapig maradt a kórházban. Akkor is elég nyúzott volt még, amikor hazaengedték.

Nem sokkal később anyám egy időre elvitt a szüleihez Georgiába. Nem igazán szerettem ott lenni, lent délen. A nagyszüleim házának ázottgyufa-szaga volt, a víznek pedig rettentően fura íze.

– A kéntől van – mesélte mindenki, de arra már senki nem tudott válaszolni nekem, miért kellett ként tenni a vízbe?

Amikor újra hazamehettem, a kutyámnak nyoma sem volt.

– Hol van Uszkár? – tudakoltam.

– Megszökött – felelte apám. De valamiért nem tudtam hinni neki. Egyre azon járt a fejem, mi történhetett a kutyámmal?

– Csináltál vele valamit, apu? – kérdeztem félénken.

– Nem! – csattant fel. – A kutyád megszökött!

Megrémisztett, ahogy rám kiabált. Nagyon erősen éreztem, hogy apám valami rosszat csinált a kutyámmal, de azt nem tudtam, mit, viszont megkérdezni sem mertem. Attól fogva sokkal jobban tartottam apámtól. Ez a félelem egészen a kamaszkoromig elkísért, amikor már elég erős voltam ahhoz, hogy meg tudjam védeni magam.

A szüleim egyre többet veszekedtek, az apám pedig egyre gonoszabbá vált. Különösen esténként, amikor már ivott is. Ha felbőszítettem, elfenekelt. Keményen. Vagy ha nem, akkor felemelt és olyan erősen rázott, hogy sokszor azt hittem, le fog szakadni a fejem.

Miután apám megszerezte a diplomáját az egyetemen, ideje volt állás után néznie. Amit végül is talált, az az ország másik végében volt, Seattle-ben, Washington államban. Egy teljes hónapig róttuk az utat a fekete bogárhátúval, mire odaértünk. Nagyon szerettem azt a Volkswagent. Még mindig van róla egy fotóm, amint ott állok az első lökhárítónak támaszkodva. Az volt a szokásom, hogy bemásztam a hátsó ülés mögötti üregbe és az ablakon keresztül bámultam a felhőket, miközben azt képzeltem, hogy átrepülök az égbolton.

Jó sok idő telt el azóta, hogy utoljára bele tudtam magam szuszakolni egy ilyen kis helyre, mint amilyen az ülés mögötti üreg volt. Amikor kissrác voltam, szerettem egészen kicsi labdává összegömbölyödni, és úgy elbújni, hogy senki ne találjon rám. A mai napig szeretem azt az érzést, amikor valami alatt vagyok és az rám nehezedik. Manapság úgy alszom, hogy párnákat rakosgatok magamra, mert az sokkal jobban esik, mint ha betakaróznék. Azt hallottam, ez gyakori az autistáknál. Akkor, ott, a hátsó ülés mögött összegömbölyödve boldognak éreztem magam.

Az jó időszak volt. Nem volt körülöttem más gyerek, akik megbánthattak volna, a szüleim pedig egész nap csak velem foglalkoztak. De ami a legjobb volt: esténként nem volt kiabálás és veszekedés. Arról nem is beszélve, hogy folyamatosan új dolgokat láttam – mint amilyen például a Rushmore-hegy. Lenyűgözött az elnökök sziklába vájt portréja, ám még ennél is jobban érdekelt a völgyben megbújó indián rezervátum.

– Meglátogathatjuk Dougot? – kérdeztem anyámat.

– Ez nem az a rezervátum – felelte szomorú arccal. – Ők Montanába költöztek, ez itt pedig Dél-Dakota. Innen nagyon messze élnek.

Amikor megérkeztünk Seattle-be, olyan házba költöztünk be, ahol több gyerek lakott, mint amennyit én valaha is láttam. Alig, hogy megláttam őket, már rohantam is volna hozzájuk, hogy én is mihamarabb a csapat tagja lehessek – de aztán másként alakult.

A banda vezetője egy hatéves srác volt, Ronnie Ronson. Majdnem két évvel volt idősebb nálam, ráadásul jó nagydarab is volt. Ronnie és a többiek indiánosdit és cowboyosat játszottak. Ide-oda rohangáltak a házhoz tartozó zöld udvaron és folyamatosan kiabáltak, hogy „Gyerünk, gyerünk, Ronson-cowboyok!” Eközben lasszót pörgettek a fejük fölött és durranós puskával lövöldöztek. Nagyon tetszett az egész, iszonyatosan szerettem volna köztük lenni.

Próbáltam velük együtt rohangálni keresztül-kasul az udvaron.

– Mi a fenét csinálsz? Te nem vagy cowboy! – rivallt rám az egyikük.

Hogy micsoda? Ránéztem, aztán pedig magamra. Mitől volt ő cowboy, én pedig nem?

– De, én is az vagyok! – feleltem durcásan.

– Nem, nem vagy az, majomarcú! – vágta rá, aztán már rohant is tovább a többiekkel.

Ott álltam és nem tudtam mit kezdeni a helyzettel. Ahogy elrohantak mellettem a többiek, egyre-másra kiabálták, hogy „majomarcú, majomarcú!”

Nem hagyták, hogy közéjük álljak és én is cowboy lehessek. Mérges voltam és szomorú. Úgy éreztem, hogy megszégyenítettek. Sosem fognak sehol elfogadni. Egyáltalán, minek is élek? Sírva futottam fel a lakásunkba. Amikor beléptem, anyám felkapott és az ölébe vett.

– Mi a baj?

– Nem tudom, hogyan barátkozhatnék össze a többiekkel – feleltem szipogva. – Mindenki utál.

Anyámnak semmi okos nem jutott az eszébe, ezért inkább csak csendben cirógatott, ami megtette a hatását: szépen lassan megnyugodtam. Kinéztem az ablakon, le az udvarra, ahol Ronson játszott a többi sráccal, aztán leültem a földre Chippy, a traktorom mellé. Chippy sosem bántott. A masinákkal már akkor is jobban kijöttem.

Annak ellenére, hogy a barátkozási kísérleteim leginkább kudarcba fulladtak, a seattle-i időszak talán a legjobb volt a családom életében. Apám például majdnem minden hétvégén elvitt minket kempingezni. Megtanított arra is, hogyan lehet belőlem igazi, túlélő erdei ember. Egy csomó könyvet együtt olvastunk el, különösen a cserkészek kézikönyvét. Még ma is emlékszem belőle azokra a képekre, amelyek megmutatták, hogyan készítsünk csapdát.

Sokszor álmodoztam arról, hogy együtt esetleg elejtünk egy farkast vagy egy medvét, de legfeljebb varangyos békáig vagy egy-egy zoknitartó kígyóig jutottunk.

Annak is nagyon örültem, hogy Seattle-ben, a házunk mögött igazi erdő volt. Szerettem a fák között. Amikor szomorú voltam, kimentem az erdőbe, leültem egy farönkre és gondolkodtam vagy mindenféle cserkész dolgot csináltam. Ettől mindig jobban éreztem magam.

Emlékszem, akkor hatalmasnak tűnt az erdő, ám valójában alig harminc–negyven méter mély volt. A szüleim pontosan tudták, hogy egyáltalán nem olyan rengeteg, mint amilyennek én hittem és mindig rám szóltak, hogy még véletlenül se menjek el a másik végéig, ahol az autópálya volt. Azt mondták, az az út egyenesen Alaszkába vezet.

– Nehogy oda merészkedj nekem! Még valaki megpróbálja elrabolni az én kisfiamat! – ripakodott rám anyám játékosan.

Eszem ágában sem volt hagyni magam elrabolni, úgyhogy messzire elkerültem az erdő túlsó végét.

Rajtam kívül volt még néhány srác, akik nem tartoztak Ronnie bandájába, úgyhogy előbb-utóbb megismertem őket. Mi voltunk azok, akik senkinek sem kellettek, a különc liga. Az egyik srácot Jeff Crane-nek hívták, és bár másfél évvel fiatalabb volt nálam, így is nagyon-nagyon kicsi volt. Anyám jóban lett Jeff anyjával, így viszonylag gyakran átjártunk hozzájuk. Jeffnek ugyan volt bátyja és nővére is, de őket egyáltalán nem érdekeltük, úgyhogy legtöbbször kettesben játszottunk.

Mivel idősebb voltam, több mindent is tudtam. Elmagyaráztam neki, melyik növény micsoda, hogyan kell békát fogni, várat építeni a kockákból, szóval minden olyasmit, amit egy ötéves már magabiztosan tud, és amire egy hároméves már nagyon is kíváncsi. Volt, hogy elkaptunk néhány kisebb kígyót és befőttes üvegekbe tettük őket. A kígyóvadászatba Jeff bátyja is beszállt. Lyukakat vájtunk az üvegek tetejébe, hogy ne fulladjanak meg.

Jeffel azért volt jó játszani, mert mellette rájöttem, hogy a kisebb gyerekek szemében olyan vagyok, akár egy felnőtt, felnéznek rám. Ez pedig nagyon tetszett. A gyerekek persze sokszor hiszik azt, hogy mindenre tudják a választ. Az én esetemben viszont ez történetesen tényleg majdnem mindenre igaz volt. Hiába voltam még csak ötéves, a világ dolgainak működését máris jobban ismertem, mint az emberek világát.

Amikor egy év múlva Pittsburghbe költöztünk, Jeffnek ajándékoztam Chippyt. Chippy volt az első igazán értékes játékom és egyben az első, amit elajándékoztam. De úgy éreztem, jól teszem, mert Jeff volt az első igazi barátom. Fiatalabb volt nálam, kíváncsi volt, felnézett rám és nem gúnyolt ki mások előtt, ahogy a nagyobb gyerekek. Emellett persze az is az igazsághoz tartozott, hogy kinőttem Chippyt, a szüleim pedig azt ígérték, hogy Pittsburghben kapok egy igazi biciklit. A bicikli pedig azt jelentette, hogy akkor már én is Nagy Gyerek leszek, ezt tudtam. Ha pedig Nagy Gyerek leszek, a többiek is megkedvelnek végre.

2
Állandó játszótárs

– John Elder, nemsokára visszaköltözünk Pennsylvaniába – jelentette be apám egy nap, miután hazajött a munkahelyéről.

Engem viszont sokkal jobban lekötöttek azok az ezüstdollárok, amelyeket nem sokkal korábban a komódban találtam. Egy csomó volt belőlük, jó sokat nyomott a súlyuk és volt köztük olyan is, amelyet 1880-ban nyomtak. Apám nem adta fel, kivette a kezemből az érmét és megismételte, immár nyomatékosabban.

– Elder, nemsokára költözünk!

Azzal, hogy elvette tőlem az érmét, sikerült magára vonnia a figyelmemet. Viszont így visszaemlékezve azt gondolom, hogy a szüleim ritkán voltak gyengédek és figyelmesek velem. Vajon akartak egyáltalán gyereket? Ezt már sosem fogom megtudni.

– Ugyanoda megyünk vissza, ahol régen éltünk? – kérdeztem apámat.

– Nem, ezúttal Pittsburghben fogunk élni – felelte.

Azt gondolta, hogy ott végre állandó munkája lesz, nem csak helyettesítő tanárként alkalmazzák. Én pedig megkezdem az iskolát és újabb barátságokat köthetek. Szomorú voltam, amiért el kellett búcsúznom Jefftől, de Seattle-ben nem különösebben voltam boldog, úgyhogy annyira nem bántam, hogy elköltözünk.

Egy valamit azonban megtanultam azokból a megaláztatásokból, amelyeket Ronnie Ronson és Chuckie és az összes többi gyerek művelt velem, miközben én barátkozni próbáltam velük. Kezdtem rájönni, hogy valamiben nagyon különbözöm tőlük. Viszont ezt igyekeztem pozitívan elfogadni. Úgy döntöttem, a legtöbbet fogom kihozni abból, hogy defektes gyerek vagyok.

Pittsburghben végre ráéreztem arra, miként tehetek szert barátokra. Ekkor már tudtam, hogy a gyerekek és a kutyák egészen másként viselkednek. Már nem cirógattam a társaimat és bottal sem piszkáltam őket. Kilencévesen pedig olyan felismerésre jutottam, ami sorsfordító volt az életemben.

Rájöttem ugyanis, miként beszéljek a többi gyerekhez.

Megértettem, hogy ha egy pajtásom azt mondja nekem, „Nézd, milyen klassz matchboxom van!”, akkor arra olyan választ szeretne, ami kontextusában kapcsolódik is ehhez. Íme néhány példa arra, hogy ezen felismerésem előtt tipikusan milyen válaszokat adtam egy hasonló, „Nézd, milyen klassz matchboxom van!” típusú mondatra:

A „Én egy helikoptert szeretnék.”

B „Sütit akarok enni.”

C „Anyu ma nagyon mérges volt rám.”

D „A vidámparkban felültem egy pónira.”

Annyira megszoktam, hogy a saját kis világomban élek, hogy a válaszaim szinte kizárólag azt tükrözték, amire éppen akkor legbelül gondoltam. Ha éppen azon járt az eszem, hogy lovagoltam a vidámparkban, akkor hiába mondta azt nekem valaki, hogy „Nézd, milyen klassz matchboxom van!” vagy, hogy „Az anyukám kórházba került!”, én ettől függetlenül biztos, hogy azt vágtam rá: „A vidámparkban felültem egy pónira.” Hiába hallottam, amit a többi gyerek mondott nekem, a szavaik nem befolyásolták a gondolataimat. Egy kívülálló azt hihette, nyilván nem hallottam, amit nekem mondtak. De persze hallottam, hiszen a magam módján válaszoltam is, csak a másik fél ezt nem tudta értelmezni.

Szóval, a felismerésem pont ezen változtatott. Felvillant az agyamban egy kis izzó, és rájöttem, hogy a válasz, amit a másik kölyök hallani szeretne, így szól:

E „Ez egy tök klassz matchbox! Megnézhetem?”

Ami pedig még ennél is fontosabb volt, azt is megértettem, hogy az A, B, C, D válaszok zavarják, sőt felidegesítik a többieket. Újsütetű felismerésemnek köszönhetően immár az is világossá vált, hogy Ronnie és a cowboycsapat többi tagja miért nem akart szóba állni velem. Valószínűleg Chuckie-t is ezért hagytam hidegen. (Vagy lehet, hogy ő is ugyanolyan defektes, mint én. Elvégre ő is szereti a játék teherautókat és ő is folyamatosan a földre bámult, miközben beszéltem hozzá.)

Szóval, miután minderre rájöttem, kezdtem egészen normális módon válaszolni a hozzám intézett mondatokra. Azt nem mondom, hogy be nem állt a szám, de most már legalább tényleges résztvevője tudtam lenni a beszélgetéseknek. Úgy tűnt, jobbra fordulnak a dolgok.

Az a helyzet, hogy a körülöttem lévő felnőttek valahogy megóvtak attól, hogy mindez hamarabb derüljön ki. Ők ugyanis – a rokonaim, a szüleim vagy éppen a baráti körük – önkéntelenül is szóba álltak velem, illetve mindig ők kezdeményezték a beszélgetést. Ha valami olyasmit válaszoltam, aminek nem volt értelme, sosem tették szóvá. Hanem vették a lapot. Szóval tőlük nem tanulhattam meg, hogyan lehet továbbvinni egy beszélgetést, mert ők nem akadtak fenn semmin, amit mondtam nekik. A gyerekek viszont vagy zabosak lettek rám, vagy gyogyósnak néztek.

És hogy a „normális” gyerekek miként jönnek rá, hogyan is kommunikáljanak egymással? Hát úgy, hogy látják és feldolgozzák, ahogy a többiek egymáshoz viszonyulnak – az én agyam viszont nem erre volt berendezve. Ma már tudom, hogy az aspergeres gyerekek maguktól nem, vagy csak ritkán értik meg az alapvető közösségi normákat. Nem igazán érzékelik a testbeszédet, és az arcmimikát sem. Én biztosan nem érzékeltem. Legfeljebb a kifejezetten extrém, erőteljes megnyilvánulásokat, de mire idáig fajultak a dolgok, rendszerint túl késő volt.

Azzal, hogy rájöttem, milyen válaszokat várnak tőlem, sikerült elérnem, hogy szinte azonnal új barátaim lettek. Ott voltak például az utca túloldalán lakó Meyers lányok, Christine és Lisa. Aztán ott volt az alsó szomszédunk is, Lenny Persichetti. Jól elvoltunk együtt, legtöbbször bújócskáztunk, játék erődöt építettünk az erdőben, vagy a ház mögötti garázsban lógtunk, ahol egy nagyobb srácokból alakult banda játszott. Az új barátaimmal keresztül-kasul bejártuk a környéket, rengeteg felfedeznivaló volt. Lennyvel például még egy elhagyatott kastélyra is bukkantunk, meg mindenféle ősrégi kincsre, amelyek szanaszét hevertek a Frick parkban. Valóságos kincsesbánya volt a házunk környéke.

Azon a nyáron váltunk Nagy Gyerekekké. Szabadok voltunk, senki nem figyelt ránk, senki nem egzecíroztatott minket. Imádtam! Leginkább azért, mert végre nem voltam egyedül. Aztán jött az újabb meglepetés.

– John Elder, kisbabám lesz! – jelentette be az egyik nap anyám.

Nem tudtam, mit kellene mondanom. Vajon húgom lesz? – tűnődtem magamban. Azt reméltem, nem. Mire lenne jó nekem egy húg? Nem, egy öcs sokkal hasznosabb lenne. Igen, egy fiútestvér. Méghozzá csak az enyém! És akkor végre lesz állandó játszótársam.

Anyám egyre nagyobb és nagyobb lett, én pedig a fülemet a hasára tapasztva hallgattam odabent a babát. Nagyon izgatott voltam.

Azon a napon, amikor az öcsém világra jött, anyám bátyja, Mercer vigyázott rám, amíg ő és apám a kórházban voltak. Alig vártam, hogy végre láthassam a testvérem. A nagybátyám vitt be a kórházba kocsival. A kisöcsém alig néhány órás volt.

– Christopher Richter Robison. Milyen tündéri kisfiú!

– Szeretnéd megfogni? – kérdezte anyám, miközben az öcsémet a karjában ringatta. Nagyon kicsi volt, sokkal kisebb, mint amilyennek képzeltem.

– De ugye, megnő majd? – kérdeztem, azt remélve, hogy az öcsém nem marad örökre törpe.

– Te is éppen ilyen kicsi voltál, amikor megszülettél – felelte anyám. Nehéz volt elhinni, de arra jutottam, ha nekem sikerült, akkor idővel valószínű az öcsém is gyarapodik majd.

Bőre pirospozsgás volt, a szemét pedig szinte végig csukva tartotta. Anyám óvatosan a kezembe adta. Azt hittem, ugyanúgy fog ficánkolni, mint egy kutya vagy egy macska, amikor megfogja az ember, de nem, meg sem mozdult. Igazából nem is nagyon éreztem, hol kezdődik ő és hol végződik a takaró, amibe be volt bugyolálva. Egészen más érzés volt, mint kézbe venni a kutyámat. Az én saját bejáratú kisöcsém. Rettenetesen izgultam, de mindent elkövettem, hogy ez ne látsszon rajtam. Attól féltem, hogy akkor elvennék tőlem.

Amikor hazahozták, sárga rugdalózóba volt bugyolálva, anyám pedig a nappaliban lévő bölcsőbe fektette. Odasétáltam és figyeltem az öcsémet, de csak feküdt ott mozdulatlanul. Amikor ránéztem, néha visszapillantott, de leginkább csak aludt. Aranyos volt.

– A fejét mindig támaszd meg, ha óvatosan a kezedbe veszed – tanácsolta anyám, miközben szorosan magamhoz öleltem az öcsémet, hogy még véletlenül se essen le. Sokszor féltem attól, hogy ha nem figyelek oda, esetleg tényleg kitöri a nyakát, ahogy anyám mondta. De sosem történt ilyesmi.

– Tudsz beszélni? Akarsz mondani valamit? – néztem rá kérdőn.

Erre horkantott egyet.

– Ennyi? – kérdeztem, majd az ujjammal óvatosan megböktem az orrát, pont úgy, ahogy azt a szüleimtől láttam.

Az öcsém erre felsírt. Gyorsan felkaptam és ringatni kezdtem, amitől megnyugodott és néhányszor újra felhorkantott.

– Jól van, akkor Horkantyúnak foglak hívni – feleltem. Most már neve is volt az öcsémnek.

Az építőkészletemmel eszkábáltam egy darut, aminek a segítségével beemeltem a fakockáimat az öcsém bölcsőjébe. Azt reméltem, hogy majd ő is játszani akar velük, de csak bámult mereven.

– Nézd, Horkantyú, ezeket neked emeltem ám fel – az öcsém pedig nézte, ahogy fel-le mozgatom a kockákat.

– Anyu, nézd csak, építettem Horkantyúnak egy igazi darut! – féltékeny voltam az öcsémre, mert anyám minden percét vele töltötte. Ezt pedig rosszul viseltem, mert korábban csak rám figyelt.

– Ez igazán kedves tőled, John Elder – válaszolta anyám, miközben odajött a bölcsőhöz és szemügyre vette az alkotásomat.

Anyámnak is felemeltem pár kockát, ő pedig elvette ezeket.

– Ugye tudod, hogy az öcséd nem Horkantyú, hanem Christopher vagy Chris, ha az jobban tetszik – mondta.

Hiába mondtam volna neki, úgysem érti, hogy nem akartam így hívni az öcsémet. Akkor még én sem tudtam, de valamilyen oknál fogva gondjaim vannak a nevekkel, nehéz őket megjegyeznem. Kivéve, ha én adom őket.

Az egyik délután áthívtam a barátaimat és megmutattam nekik az öcsémet.

– Ő a kisöcsém, Horkantyúnak hívják – mondtam, ők pedig le voltak nyűgözve.

Mindannyian egykék voltak. Túl sok mutatványra még nem tudtam rávenni az öcsémet, de azt már tudtam, hogy ha nagyobb lesz, más lesz a helyzet. Büszke voltam rá nagyon.

Egy év múlva már tényleg egész sok trükköt tudott. Voltak, amiket én tanítottam neki és voltak, amikre magától jött rá. Egyévesen ugyan még nagyon kevés dologra tudtam használni, de láttam benne a lehetőséget. Mindeközben a szüleink még gyakrabban marták egymást, és újra szóba került a költözés. Annyira szerettem volna, ha Horkantyú egy kicsit már nagyobb, tud beszélni és megoszthatok vele dolgokat.

– Apád új, jobb, állandó munkahelyet szeretne magának – állt elém az egyik nap anyám. – Két lehetőségünk van: az egyik Austinban, Texas államban, a másik pedig Amherstben, Massachusettsben.

Apám addigra már évek óta szeretett volna egy stabil állást. Anyám egyre többet beszélt, apám pedig egyre morózusabbá vált.

És gonoszabbá is. Rászokott egy sherry nevezetű löttyre. Megkóstoltam, de azon nyomban ki is köptem, annyira utálatos volt. El sem tudtam képzelni, mi lehet benne annyira jó, hogy az apám egymás után nyakalja be a poharakat, de ezt tette. Ott ült egyedül a konyhában, és ahogy ivott, egyre gonoszabbá vált. Megtanultam, hogy sötétedés után jobb messzire elkerülnöm.

Sosem voltam még sem Amherstben, sem Austinban. De az olvasmányaim alapján annyit tudtam, hogy Austinban rengeteg mérges kígyó és viperagyík van. Meg szárazság és forróság.

– Menjünk Amherstbe! – javasoltam, a szüleim pedig egyetértettek.

Szóval újra felkerekedtünk. Ezúttal végül Hadleyben kötöttünk ki, egy farmerközösségben, úgy hat mérföldnyire az amhersti egyetemtől. A szüleim mindketten vidéken nőttek fel, de én az egész eddigi életemet a városban, házak és betonrengetegek között töltöttem. Most pedig egyszerre vidékiek lettünk. Izgalmasnak tűnt. Az különösen, hogy egy jó régi házba költöztünk be.

– 1743-ban épült, és ez a város egyik legrégibb épülete, John Elder – mondta anyám nagy büszkén.

A ház körül tehenek legelésztek, a kert mögött pedig szántóföldek voltak, amerre csak a szem ellátott. Anyám bemutatott a tulajdonosoknak, Mr. és Mrs. Barstow-nak, akiktől a házat béreltük. Kedves embereknek tűntek. Mr. Barstow gazdálkodott, a környező összes föld az övé volt, de ami még ennél is jobb volt, az öccse a szomszédban lakott, és neki volt négy gyereke, akikkel játszhattam. Mivel ekkor már egészen jól alkalmaztam az emberek közötti kommunikáció szabályait, Hadleyben pillanatok alatt barátokra leltem. Mire a suli megkezdődött, már nem egyedül szálltam fel a buszra, hanem a pajtásaimmal. Korábban soha nem utaztam buszon, de ezt nekik nem mondtam el. Megtanultam, hogy semmi olyasmit ne osszak meg mással, amivel kínos helyzetbe kerülhetek, így is megvolt már a magam baja.

A házunk mögött egy hegyvonulat húzódott, az út túloldalán pedig, a fák mögül felsejlett a Connecticut folyó. Mind közül, ahol korábban éltünk, ez volt a legszebb hely. Suli után a többiekkel gyakran mentünk hegyet mászni abban a reményben, hogy ametisztre bukkanunk.

– Ibolyaszínűek és majdnem olyan értékesek, mint a rubin – magyarázta egyszer Dave Barstow.

Időközben Horkantyú is egész szépen cseperedett. Megtanult egyedül felülni, és folyamatosan ott kúszott-mászott, ahol éppen én voltam. Gyakorlatilag az egész napot a járókában töltötte. Amikor elege lett belőle és torka szakadtából ordítani kezdett, kivettem, megnyugtattam egy kicsit, aztán visszatettem. Volt, hogy fejjel lefelé megfordítottam a járókát és így tettem vissza, de Horkantyú egyáltalán nem örült, hogy bebörtönöztem.

Úgy döntöttem, hogy Horkantyút a ház melletti tarlón fogom megtanítani járni. Az utat egész vastagon borította a szétszóródott takarmány, úgyhogy nem féltem attól, hogy ha elesik, nagyon megüti magát. És különben is, elég kicsi volt még mindig, olyan nagyot nem eshetett. Megfogtam a pracliját és így totyogtunk végig a kukoricasorok között egészen a tábla végéig. Aztán megfordultunk és visszatotyogtunk. Amikor először vágtunk neki, még jóformán nekem kellett tartanom őt a karjánál fogva, mert olyan bizonytalanul állt a lábán. Nem ment könnyen, de végül már elég volt az egyik kezét fognom és nem kellett segítenem neki. Határozottan fejlődőképesnek bizonyult. Én pedig elégedett voltam. Aztán eljött az a pillanat is, amikor egyáltalán nem fogtam meg a kezét.

– Gyerünk, Horkantyú, menj!

Amikor először biztattam erre, bömbölni kezdett és abban a pillanatban fenékre ült. Óvatosan megböktem a lábammal, és a kezénél fogva felemeltem. Láttam rajta, hogy inkább kúszna megint.

– Gyerünk már, Horkantyú, indulj el!

Minden alkalommal, amikor elengedtem a kezét, megpróbált leülni, de nem engedtem, újra és újra felhúztam. Végül, miközben a derekát fogtam, sikerült elérnem, hogy magától elinduljon. Úgy tűnt, nagyon elégedett magával, de ezt nehéz volt megmondani, mert még mindig csak gügyögni tudott. És igazából még én sem tudtam, hogy pontosan mire képes és nem defektes-e az öcsém. Például a füle botját sem mozgatta arra, hogy megmutattam neki a könyveimet, pedig még fel is olvastam neki belőlük.

Nemsokára aztán már teljesen egyedül járkált. Még mindig ösztökélni kellett és még mindig hajlamos volt átmenni néha kúszásba, de egyre gyakrabban és egyre hosszabb időre használta a lábait. Amikor azt láttam, hogy négykézláb akar közlekedni, ráléptem a hátára és a földre nyomtam. Vagy a lábammal az oldalára fordítottam épp úgy, mint ahogy egy teknőst fordít a hátára az ember. Persze óbégatott egy sort, de aztán rájött, hogy a kúszás helyett két lábon járjon.

– Kétkerék-hajtás, Horkantyú, nem négy kerék, értsd meg! – most, hogy már Nagy Gyerek voltam, elég sok autós magazint olvastam és biztosra vettem, hogy a kisöcsém érteni fogja majd a párhuzamot.

Mire eljött a tél, már majdhogynem rohangált. Beszélni ugyan még nem beszélt, de anyám megnyugtatott, hogy ne féljek, előbb-utóbb fog. Én azért kételkedtem. Az a helyzet, hogy többet vártam tőle.

– Az öcsédnek semmi baja! Egyszerűen még kisbaba. Még néhány év és ugyanúgy fog beszélni, mint te – csitítgatott időről időre anyám, amikor felvetettem, hogy Horkantyúval valami nincs rendben. Elvégre se nem beszélt, se nem olvasott.

Mutogattam neki ugyan néhány dolgot, de továbbra is úgy tűnt nekem, hogy rám se hederít. Az volt a szokása, hogy bármit adtam a kezébe, azt egyből a szájába dugta. Mindent megevett volna. Amikor csípős tabasco szószt adtam neki, attól meg ordítani kezdett, mint a fába szorult féreg. Az öcsémnek köszönhetően tanultam meg, hogyan bánjak másokkal. Horkantyú pedig azzal, hogy az öcsém volt, megtanulta, hogy mit tegyen a szájába és mit ne.

Fogalmam sincs, miért, de függetlenül attól, mi mindent műveltem vele, Horkantyúnak én voltam az isten. Persze jogosan, hiszen nagyobb is voltam és okosabb is. Örültem, hogy öcsém van. Ettől felnőttebbnek éreztem magam.

– Vigyázz az öcsédre! – szólt oda anyám mindig, amikor kimentünk játszani.

Én rendszerint sétáltam, ő pedig totyogva követett, akár egy kiskutya. Szerettem az érzést, hogy felelős vagyok érte, szerettem vigyázni rá. És azt hiszem, jó is voltam ebben. Más testvérrel ellentétben például soha nem gyújtottam fel, nem fosztottam meg sem egyik karjától, sem a lábától, és még a kádba sem akartam soha belefojtani. Nagyon is odafigyeltem Horkantyúra, és ez meg is látszott rajta. Hónapról hónapra nagyobb lett és folyamatosan a nyakamban loholt. Nagyon virgonc lett.

Aztán egy idő után már nem horkantott és nem halandzsázott tovább. Magához vette a játékaimat és egyedül kezdett játszani velük. Egyre több nyűgöt jelentett nekem. Ideje volt új nevet adnom neki.

– Horkantyú, gyere csak ide. Mivel egyre nagyobb vagy, ezért úgy döntöttem, hogy új nevet kapsz tőlem. Mostantól Kullancsnak foglak hívni. Világos?

– Kullancs?

Néhányszor még ízlelgette a szót, aztán odalépdelt anyánkhoz, hogy elújságolja neki a hírt. Az a fajta rettenetes magány, amit ötévesen éreztem, lassan teljesen megszűnt körülöttem. Most már csak olyan helyzetekben éreztem magányosnak magam, amikor valami a kisebbrendűségemre, a defektusomra emlékeztetett. A születésnapomra például anyám rendszerint sütött egy tortát, kaptam néhány ajándékot is, és miközben mindenki úgy tett, mintha nagyon örülne, semmiről nem szólt az egész. Máskor viszont engem is meghívtak egy-egy születésnapi zsúrra, ahol húsz–harminc gyerek rohangált össze-vissza és zengett a ház a nevetéstől. Azok voltak az igazi születésnapi bulik, nem pedig az enyém – gondoltam magamban.

Ritkán örültem, még ritkábban nevettem, és gyerekek sem zsongtak körülöttem. Az okát pontosan nem értettem, de azt éreztem, hogy ők jobb helyzetben vannak, mint én és egyszerűen fizikailag fájt, hogy emiatt mi mindenből maradhatok ki.

Ahogy kamaszodtam, az iskolai eredményeim alapján a tanáraim – és velük együtt a szüleim – kezdtek besorolni az „ebből sem lesz soha semmi” kategóriába. Folyamatosan azt vágták a fejemhez, hogy nem vagyok jó semmire. Azt mondták, jobb esetben három út közül választhatok: vagy benzinkutas lesz belőlem, vagy beállok a seregbe (ha bevesznek), vagy a börtönben kötök ki. Hát, nem lett igazuk. És ezt jól meg is mutattam nekik.

3
Empátia

Mire tizenkét éves lettem, a „ha nem lesz változás a viselkedésében, intézetbe kellene adni” kategóriából átléptem a „teljesen bekattant, agyament kölyök” kategóriába. Noha a kommunikációs képességeim – magamhoz képest legalábbis – ugrásszerűen javultak, ezzel együtt a velem szemben támasztott elvárások is nőttek. Nekem pedig egyre többször gyűlt meg a bajom azzal, amit a terapeuták a „nem helyénvaló kifejezés”-sel szoktak illetni.

Anyám egyszer áthívta magához a barátnőjét, Betsyt. Miközben a kanapén ültek, cigiztek és beszélgettek, odasétáltam hozzájuk.

– Hallottál Eleanor Parker fiáról? – kérdezte Betsy anyámat. – Egy hete halálra gázolta egy vonat, miközben a síneken játszott.

Önkéntelenül is elmosolyodtam. Amikor ezt Betsy meglátta, hitetlenkedve nézett rám.

– Te azt gondolod, hogy ez vicces?! – kérdezte hüledezve.

Zavarba jöttem és nem tudtam, mitévő legyek.

– Nem, azt hiszem, nem – nyögtem ki végül, miközben eloldalogtam.

Fogalmam sem volt, mi mást mondhatnék. Azt értettem, hogy amiatt mérges rám, mert mosolyogtam. De azt már nem tudtam volna megmondani, miért pont ezt a reakciót váltotta ki belőlem, amit mondott, ahogy magát a mosolyt sem tudtam visszatartani. Pedig odabent sem örömet, sem más hasonlót nem éreztem. Ahogy kamaszodtam, egyre nehezebben igazodtam el a saját érzéseim között. Ráadásul tehetetlen voltam velük szemben, képtelen voltam másként reagálni, mint ahogy feltörtek belőlem.

– Mi ütött a fiadba? – hallottam még Betsyt, miközben kifelé kullogtam.

Anyám ezután különböző pszichológusokhoz vitt, akik egytől egyig elbaltázták a diagnózisukat. A legtöbbjük kifejezetten a gonosz és szociopata énemet próbálták meg kihangsúlyozni, amitől csak még rosszabbul éreztem magam. Tényleg, egyikük sem használt, sőt inkább még rontottak is rajtam. És persze egyikük sem jött rá arra, miért mosolyodtam el azon, hogy Eleanor fiát elütötte egy vonat.

Most már tudom. Ráadásul magamtól jöttem rá.

Nem igazán ismertem Eleanort. A fiával pedig még csak nem is találkoztam. Ennélfogva sem különösebb örömet, sem bánatot nem kellett volna éreznem velük kapcsolatban. Nagyjából ez játszódott le az agyamban azon a nyári délutánon:

Valaki meghalt.

Hű, de jó, hogy nem engem ütött el a vonat!

És annak is örülök, hogy nem Kullancsnak vagy a szüleimnek esett baja.

Szerencsére a barátaim is jól vannak.

Elég hülye lehetett az a srác, ha a sínek között játszott.

Engem így soha nem gázolhat halálra egy vonat.

De jó, hogy nekem semmi bajom!

Az okfejtésem végén pedig megkönnyebbülten mosolyodtam el. Bármi is ölte meg azt a szerencsétlen srácot, engem nem fog. Még csak nem is ismertem. Velem minden rendben lesz. Az a helyzet, hogy az érzéseim ma is ugyanígy működnének. A különbség csak az, hogy ma már képes vagyok uralni az arckifejezéseimet.

Az emberi fejlődéstörténet szempontjából tény, hogy van egy olyan veleszületett képességünk, hogy törődünk és megvédjük magunkat és a hozzánk legközelebb állókat, rendszerint a családtagjainkat. Azokkal, akiket nem vagy csak alig ismerünk, rendszerint nem törődünk. Ha például Brazíliában, egy autóbalesetben meghal tíz ember, belőlem az semmilyen érzést nem vált ki. Az agyammal felfogom, hogy ez egy szomorú dolog, de ettől még nem érzem szomorúnak magam. Aztán amikor meglátom, hogy másokat ez mélyebben megérint, zavarba jövök és értetlenül állok a dolog előtt, mert azt látom, hogy másképpen reagálok a helyzetre, mint a többiek. Életem legnagyobb részében az, hogy másként viselkedtem, sokak szemében egyenlő volt azzal, hogy akkor én egy velejéig romlott ember vagyok. Pedig én soha nem gondoltam ezt magamról, egyetlen másodpercre sem.

– Ez rettenetes! Ez valami iszonyatos! – a legtöbben alighanem így reagáltak volna és ennek megfelelően folytatták volna a beszélgetést.

Bennem viszont rendszerint ehhez hasonló kérdések merülnek fel: Tényleg ezt érzik vagy csak eljátsszák, hogy rájuk figyeljenek? Nekem iszonyú nehéz különbséget tennem a kettő között. Nincs olyan perc, hogy valaki ne halna meg a Földön. Ha mindenki miatt szomorúság töltené el a szívünket, azt valószínűleg már ő sem bírná.

Ahogy egyre idősebb lettem, fokozatosan rávettem és megtanítottam magam arra, hogyan viselkedjem „normálisan”. Egy átlagos embert akár egy egész estén keresztül képes vagyok megtéveszteni, sőt akár még tovább is. De ha valami olyasmit hallok, ami a szokásosnál erősebb érzelmi reakciót vált ki belőlem, akkor nem tudok mit csinálni, lehull az „álcám”. És akkor az emberek szemében egy pillanat alatt visszavedlek azzá a szociopata fenevaddá, akinek már negyven évvel ezelőtt is hittek.

Tíz évvel ezelőtt felhívtak a rendőrségről, hogy közöljék, az apám autóbalesetet szenvedett és a Greenfield kórházba szállították.

– Ez borzasztó – feleltem közönyös hangon.

Pedig legbelül majd szétvetett az aggodalom, émelygő szorongás lett úrrá rajtam. Kétségbeestem. Akkor most meg fog halni? Azonnal otthagytam, amivel éppen foglalkoztam, bevágtam magam a kocsiba és a kórházba száguldottam.

Apám persze nem halt meg. Ő és a mostohaanyám is felépültek a balesetből. De az a rettenetes, kontrollálhatatlan kétségbeesés egészen addig nem szűnt meg bennem, amíg oda nem értem, meg nem láttam őket és nem beszéltem az orvosokkal. Csak ezután voltam képes felfogni, hogy minden rendben lesz velük, ezután tudtam megnyugodni.

Nemrégiben hallottam egy hírt, miszerint Üzbegisztánban lezuhant egy repülő és ötvenhat ember meghalt.

– Ez borzasztó – kommentáltam a dolgot közönyös hangon.

Egy kívülálló számára az, ahogy apám balesetére és a repülőgép-katasztrófára reagáltam, egy és ugyanaz. De bennem ég és föld volt a különbség. A másokkal való törődés – vagy annak tettetése – számomra egy tanult viselkedési forma. Azt hiszem, ez az empátia számos megnyilvánulási formája közül az egyik. A családtagjaim és a barátaim iránt kifejezetten mély és erős empátiát érzek. Ha velük történik valami, akkor kétségbeesem, és ideges leszek. A nyakam például ilyenkor képes teljesen begörcsölni, engem pedig majd’ szétvet a feszültség. Számomra ez az a fajta empátia, ami „valódi”.

Ha valami rossz dolog történik, nem feltétlenül vált ki belőlem fizikai reakciót, de attól még azért odafigyelek a hírekre. Ha például közvetlen veszélyt nem érzek, akkor rendszerint azonnal ez a kérdés merül fel bennem: Mivel hozhatnám helyre a dolgokat?

Tizennégy éves voltam, amikor anyám rémülten azzal jött haza, hogy kigyulladt a kocsi. Fogtam magam, kimentem az autóhoz és láttam, hogy odabent vastagon gomolyog a füst. Rendbe kell hoznom anyunak – futott végig az agyamban. – Méghozzá azelőtt, hogy az apám hazaér.

Lehúztam az ablakokat, aztán levettem az akkumulátorsarukat. Amikor a füst elült, bemásztam a műszerfal alá, ahol a szivargyújtó egyik kábele szabadon lógott, szétolvadva, teljesen elkormolódva. Kivágtam a szénné égett darabot és a kábelt visszakötöttem a helyére. Utána pedig kipiszkáltam azt a tízcentest, amit anyám beleejtett a szivargyújtóba. Mindezt annak ellenére tettem, hogy a kocsi koszos és büdös volt, tele cigarettacsikkel és régi, ázott gyufásdobozzal, szóval minden olyasmivel, amitől undorodtam. Anyám miatt azonban felül tudtam emelkedni ezeken.

Ez egy másfajta empátia. Nem kellett volna megjavítanom a kocsit. Tettethettem volna, hogy hülye vagyok hozzá, anyám nem jött volna rá. És ha nem az anyámról van szó, biztos, hogy más kocsijához hozzá sem nyúltam volna. Viszont a belső késztetés, hogy segítenem kell, mert bajban van az anyám, minden más programot felülírt bennem.

Mondhatom talán azt is, hogy azok iránt, akiket nem ismerek, egyfajta „racionális empátia” működik bennem. Vagyis: az eszemmel felfogom, milyen kár, hogy emberek meghalnak például egy repülőgép-szerencsétlenségben. Azt is megértem, hogy ezeknek az embereknek is vannak hozzátartozóik, akiknek mindez rettenetes lehet. De fizikai, mások számára is látható reakciót mindez akkor sem vált ki belőlem. Miért is kellene? Hiszen nem ismertem őket, a rossz hír pedig az én életemre nincs közvetlen hatással. Igen, szomorú egy ilyen tragédia, de mások is meghalnak, akár ugyanabban a pillanatban, csak éppen másként, betegség következtében, természetes halállal, esetleg meggyilkolják őket. Azt gondolom, muszáj felállítanom magamban egy empátia-sorrendet és azoknak fenntartani az egyébként mérhetetlen aggodalmamat, akik igazán fontosak a számomra.

Mivel az agyam a logikus gondolkodás mentén működik, óhatatlanul az a véleményem, hogy azok, akikből túlzott drámai reakciót vált ki egy-egy rossz hír, csak megjátsszák magukat, álszenteskednek. Ez pedig engem zavar. Az ilyen emberek képesek mindent úgy megélni, mintha a saját gyerekükkel történt volna valami rettenetes dolog. Számomra ők hasonlítanak a színészekhez, akik a rendező utasítására bármikor tudnak sírni. De van-e bármiféle érzés a könnyek mögött?

– Mi bajod van? Csak ülsz, és nem mondasz semmit. Téged teljesen hidegen hagy, hogy ennyi ártatlan ember meghalt? Tudod, nekik is van családjuk – vágják sokszor a fejemhez az ilyen szenteskedő emberek.

Ahogy idősebb lettem, egyre többször kerültem kellemetlen helyzetbe amiatt, mert kimondtam, ami szerintem az igazság volt, de amit mások nem akartak hallani. A tapintat mint olyan, számomra értelmezhetetlen volt. Egy idő után megtanultam, hogy ne mondjak ki mindent. De attól még megvolt a magam véleménye. Csak igyekeztem lenyelni a nagyját.