Szabó Lőrinc

(1917–1998)

Válogatott versek

KOSSUTH KIADÓ

FÖLD, ERDŐ, ISTEN
1922

I. A vándor elindul

Bottal s öreg kutyámmal indultam hazúlról.

Dalolva mentem és torkom nem únta még az

országút fáradságos énekét. – Tudod, hogy

a Nap barátja voltam? Ő édesitette

agyamat hajnali rétek szagával; aztán

minden csigát s kavicsot külön megmutatva

látni, szeretni és csodálkozni tanított…

Minden kanyarnál uj dolgok fogadtak, és a

friss zöldben hófehér mérföldkövek ragyogtak

egyenlő távolokból. Majd, lombos hegyek közt,

még szebben tündökölt a sokalaku élet.

A Nap barátja voltam; ő kisért el estig,

s mikor már fölhalmozódtak az éj csodái,

csókkal bucsúzott tőlem. – Óvatos morajjal

tapogatózott lefelé a víz, s a pontyok

aludtak a tavakban. Lepihentem én is

s a föld s a fű íze ereimbe ivódott.

Fenyegető szemek szikráztak a bozótban,

de nem féltem: tudtam: a vén kutya vigyáz rám,

belefúrja szemét az állandó sötétbe

s őrt áll előrenyujtott nyakkal s tárt fülekkel.

II. Reggel

Szokatlanul nyugalmas most a reggel;

az úton csak vigyázva járhatunk, mert

a hajnali eső arany csigákat

vert le a fákról. Tisztább vonalakban

sorakoznak fel a távoli dombok

és mikor a lassan melegedő föld

a hajnal könnyét már visszalehellte:

oly friss a szín, üveglelkünkön át oly

zenében úszik minden, mit a szem lát,

hogy e forró és nedves ragyogásban

levedlik rólunk az ember magánya

s nem is magunkat, nem idegeinket

érezzük zsongani: oly mély gyönyörré

sürűsödik az élet, hogy ilyenkor

hajam az erdő ruganyos hajával

összefolyik, karom ölelve nő a

kék láthatárba, mellem eke vérzi,

hangom a szél dala és az örök Nap

az én szemeimből nevet a földre.

III. Este

Élő csillagok gyúlnak a füvek közt,

mozgó csillagok: már keresni indúl

szeretőjét a szentjánosbogárka.

Ha maradunk, megint itt lep az éj.

Már egész ide döng a parti visszhang:

az örök hullámok sikoltva dobják

fáradt testüket a percnyi halálba

s elomlanak a kimart köveken.

A falu felől foszlányokra tépi

a barna szél az estharang imáját,

hullonganak a vadgesztenye késő

bóbitái, az ernyős bodza szinte

füstöl a szagtól és a kora hárs

vele versenyt itatja sűrü mézzel

a nyári este fülledt melegét.

No, menjünk mi is, cimbora, kövessük

a csordajárást… Ép ott mennek a

jámbor tehenek, meg a vén bika –

nézd csak: időnkint hogy megrázza ringó

nehéz szarvát és nagy, sötét heréit.

XI. Kirándulás

Amint felfelé mentünk, céltalanúl csatangolva a barna erdei ösvényen,

zengett a nap és gyémántokat szikrázott a sercegő homok;

okosszemű feketerigók ugráltak a tavalyi avarban, míg körülöttünk

a fény szapora csákányai csattogtak a négyszögletes gránitkockákon.

Egyszer rikító fatáblák ugrottak elénk, szemünkbe tolva modern plakátjaikat,

majd újra egészen vad és magános utakra csalt egy gyöngyszemű szitakötő;

a kilátóról kék, zöld, piros és arany foltokat ittak fel szomjas szemeink:

megszépült a világ és jólesett a szinek friss lüktetése.

Apró virágcsengetyűket, zsályát, méhfüvet és kankalint szedtünk,

– zengett a nap, gyémántokat szikrázott a homokos ösvény –

szótlanul néztük a köveken lihegő aranyzöld gyíkokat

és megcsodáltuk az útilaput, melyen csavaros csiga csúszkált…

S mikor végre fölértünk a csúcsra, ahol kis korcsma előtt vadgesztenyelugasban

vidám turisták ürítgették a habzó söröspoharakat:

mennydörgő katonazenét dobott felénk a szél, s mi elmerengve néztük,

hogy kapaszkodik lassan-lassan utánunk a hegyoldalon a fáradt vén fogaskerekű.

XII. Hajnali himnusz

A Nap! a Nap!

– Nézd, emeli már nagyságos homlokát

s bizseregve dobban az öreg hegyek vas-szive… Lármás

zivatarok után láthatatlan sípokon ujjong a csönd

és harmatos örömtől borzong a fenyves zöld élete.

Talán a tegnapi villámok fénye fürösztött: szemeid éles villanya

lelkemig fénylik. Szemedben: szememben: ragyog a reggel.

Szép tarka gombák bújnak elő, – játékszereim; sercegő fényben ázik a fagyöngy

s a kavicsokkal-szines patakokban látni, amint kék függönyeit becsüngeti az ég.

Óh, kedvesem, itt egy vagyok veled! Nemcsak veled: boldog tenyészés,

ártatlan erdő és egyszerű élet vagyok én: acélos levegő, isteni kert és isteni kertész;

a bükkfa hosszú moha-szakálla, kövek, feketeszemű virágok, a nap tüze: ez vagyok én:

erdő vagyok én, vér és csira, élet: mi lenne nélkülem az isten?

Mi lenne nélkülem e ragyogás? mi lenne a földalatti

harangok csendülő szive? s a hajnali boldog cinege-dal?

– Óh, csak az én hitem dobog a fényben, lobog a szélben, izgatott

mámorában égi zenévé szőve a szürke földi zajt!

Mert nincs öröm, mi nem az enyém, mert bánat sincs, mi nem én vagyok;

a nyár lobogó aranyligetein át, vagy mikor az őszi eső dideregve

nedves ujjakkal a lombokon átnyúl: távoli dombok olvatag

éneke én vagyok: láthatatlan hangok s visszhangok kara:

mert hang vagyok én, visszhang vagyok én: magam visszhangja, rugalmas

szinek kacagása, szemed szine, zápor, fény és árnyék: Te vagyok én!

A föld! Nem ember! Erdő! – Az én szemeimből csókolod szemedbe

a napot, a csöndet, a vért s a vídám mogyoróbokrokat.

XXII. Tétlen jövendő

Kinokkal és kinokra szűlt anyám,

de mondd, barátom: ér-e valamit

egyik napból másikba halva lassan

megérni s észrevétlen elrohadni?

Valamikor azt hittem, hogy sokat

fogok használni, sokat ártani, –

ma már látom, a sorvasztó idő

túlgyorsan arcomra öregedett

s máris kikezdte szemem erejét.

Homlokom lelket hordozott, de most

– céltalan hús-, csont- s ideggép – irígylem

kis húgomat, aki már visszatért

a semmiségbe, és keserüen

nézek a tétlen jövendőbe, mert

– mert mondd, barátom: ér-e valamit

egyik napból másikba halva lassan

megérni s észrevétlen elrohadni?

XXVII. Könyvvel a temetőben

Miután kitagadtak, miután gonosz

szavak s szemek nyilai sziszegtek felém

s a földi hiuság engem is majd megölt:

a növekedő nappal együtt, a bitang

tervek s a léhaság elől, kiszöktem a

munkás Halál terített asztalaihoz,

a temetőbe. Nem meghalni – (óh talán

van még, és lesz is fiatal erőm, magas

céljaimat követni!) – nem meghalni, csak

komolyságot tanulni s megszeretni a

multban s jövőben legnemesebb Senecát.

Már jártam itt, tíz évvel ezelőtt, szelíd

s ügyetlen kisfiú: könyvet hoztam ki és

iróját idéztem. Gyümölcse bíboros

csöppjeit így hullatta akkor is szegény

halottak sírjára a meggyfa… Falusi

kövér szelek dagasztották a lombokat

s – emlékszem – vén kutyánk lelkes szemeiben

ilyenkor titkos szigorúság ragyogott…

Most harmatos a hajnal és zsibonganak

húsomban az erek; duzzadó, friss öröm

a friss világ; darazsak arany pontjai

szikráznak virágról-virágra. Az örök

s ártatlanul buja természet kap belém:

Légy jó, élj és örülj! – biztat az anyaföld,

A hír a csontoké! – súgja a tört kereszt;

s mint tíz évvel ezelőtt, bennem ma is

régi és új világok lelke működik,

mert az élet arcának ráncai mögött

én tegnap láttam már a holnapit.

XXVIII. Pannón ősz

Ősz van, a régi, a tavalyi ősz

s e furcsa ősz egészen megbüvölt.

Tetszik nekem. Szétnézek, látom a

roppant hervadást, de nem keserít,

és nem bánom, hol végzem utamat.

Nem értem a világot; azt hiszem,

nincs célja; – mért is volna? – és ami

értelmet magam képzelek belé,

sose több, mint maga a létezés.

ősz van… Szép ősz… A jókedvű rigók

torkából még az augusztus rikoltoz

s itt-ott nagy lepkék villognak: olyan

egy a születés és az elmulás,

mintha csak ruhát cserélne a Föld,

mintha a csere volna csak örök…

ősz van… Nem az ősz: az benne a fontos,

hogy van!… A szél könnyelmű suttogása

ős legendákra tanítja az erdő

figyelmes bokrait és századok

óta köztünk kisértő szellemek

fájdalmát-örömét mesélgeti…

ősz van!… Az évek szele csöndesen

hordja a sírokra a feledést…

Párás a fény… Szárazabb zajjal csúsznak

egymáson a tó hullámai… De

fáradhatatlan felhők görgetik

az égen lomha lavináikat…

ősz van! Szép ősz!… ősz minden változás:

szent dolog az ősz! – kiáltom, s ime,

sziklasötét barlangja hűvöséből

előbúvik a szakállas szatír

s a napsütötte pannón dombokon,

barátként mellém heveredve, némán

hallgatja az öregedő napok

lombzörgető, fáradt lépéseit.

XXX. Sulyos felhők

Sulyos felhők ülik meg az eget

és csak a gyermek ártatlan szeme

lát föl a csillagokig. Nem a szótlan

feszülő dac köti le ajkainkat,

– a hitetlenség, a halott közöny!

Árnyak, a némaság fegyencei

vagyunk; s nézzétek csak, barátaim,

arcunk mennyire álarc!… Tétován

lengünk a szélben, szélkakasnak is

elromlott, lelketlen vasdarabok.

Jön s megy az idő: megint ránk öregszik

egy ujabb év, az undor s szégyen éve.

Mi lesz az uj? Uj undor, ujra szégyen.

Beláttuk: remény és reménytelenség,

jó s rossz itt egyformán fölösleges.

Óh, a remény már útált unalom:

annyiszor megcsalt, hogy magunk szeretnők

agyontaposni, úgyis hasztalan

rágja lelkünkben pondró-útjait.

Óh, a remény is… Nem volt az remény,

csak kényszerű önámitás: vele

akartuk menteni a megmaradt

semmit a végső megaláztatástól.

Van még remény; ott kint! De azok is,

kik letépték, visszasírják hazájuk

láncát, s ugy szónokolnak, mint a pap, ki

alacsony hasznot húzva istenéből

minden szavát üres szivekbe szórja.

Néha bitang szelek kószálnak, a

fáknak távoli híreket mesélve:

haragos tornyokat dobál a tenger,

csikorognak a hegyek s északon

ujból csalóka szivárványt ragyogtat

a vörös sarló és a kalapács.

– Senki se figyel szavukra… Ha jön még

valaha tisztulás, a föld, az áldott

anyaföld indul meg, s harca a béke

szent harca lesz, s ez a harc lesz a végső!

De addig? Addig porladunk tovább

az idő őrlő fogai között:

és meglehet, hogy egykor igazunk lesz,

és meglehet, hogy nem lesz igazunk,

s az is lehet, hogy sohasem kerűl

sor igazunk bizonyítani,

hisz minden cáfol, késik… Alszanak

az elcsigázott testek és mezők

s már megszokták: a tegnap iszonyú

nyomora iszonyúbb holnapra döbben.

Nemrég kiváncsi éjek s feledékeny

nappalok hallották panaszainkat;

ma már szomorú pillánk meg se rebben,

oly arcátlan-egyszerüen esik meg,

mit hihetetlennek hittünk… A legjobb

semmit se várni… csak dolgozzanak

a fekete fejszék: a porbahullt

tagokból vér nem dől, nem is szivárog,

vér, melyről azt hitték valamikor,

hogy boldog jövők biztos záloga.

Sulyos felhők ülik meg az eget

és csak a gyermek ártatlan szeme

lát csillagot… Körülöttünk a bátrabb

börtönbe-láncoltat testvére őrzi,

vasbilincset a testvér vasszurony…

A sápadt csüggedés fegyencei

vagyunk, és tétován lengve a szélben

tudjuk, itt minden fölösleges, és

meghallani se merjük a varázsszót,

hogy: „Elromlott minden, kezdjétek ujra!”

XXXVIII. Párbeszéd

Félek, Atyám, – úgy zúgnak a harangok!

fiatal tükrömet rontja az árny is, a fény is!…

Ne félj, fiam, – téged hívnak a harangok,

te vagy a tükör, te vagy az árny is, a fény is.

Félek, Atyám, – megtörtem a harcban, a hitben,

és éhes sárkányok elé ejtem a kardot!…

Ne félj, fiam, – megtartalak a harcban, a hitben,

s karommal égig emeled azt a kardot.

Mit ér az ember, mit a vágy meg az önvád,

mit ér törékeny szavam az őrült viharban?…

Ne félj, fiam, – az a kín, az a vágy, az az önvád

téged tisztít örök-kék égbolttá a viharban!

KALIBÁN
1923

ÉGESD EL A KÖNYVEKET, KALIBÁN!

Kalibán

Caliban: „…burn but his books.”

(Shakespeare)

Égesd el a könyveket, Kalibán!

Pusztitsd el őket! Mind! Szőrös kezed

fojtsa koromba gyémánt agyvelők

értelmetlen tündérjátékait!

Nincs szükség rájuk. Mit pöffeszkedik

az isteni tudás? Üzlet az is!

Az aljas élet szégyelli magát

és álarcot vesz fel és hisz neki.

Vén igazság, hencegtél eleget,

most pusztulj, te háromszor-becstelen

ábránd, ki még mindenkit mindenütt

kiszolgáltál! És ti is, szeretet

és jog, s aki csak vagytok, valahány!

Hiú hitek. S szépség, te pipere,

s te, lélek, silány pókháló, s ti, szók,

ti, szók, ti, képmutató istenek:

pusztuljatok mind-mind, hogy ezután

ne érezzünk, ne higgyünk s a remény

ne is kisértsen többé sohase!

Égesd el a könyveket, Kalibán!

Töröld le arcunkról az angyalok

arcának mimelt vonalait, és

legyen úr végre, aki úgyis úr,

legyen úr az egyetlen, az erő!

Égesd el a könyveket, Kalibán,

s kalapálj vassá, verj acélbelű

roppant szerkezetekké! Kalibán,

te másféle bölcs, benned is csodát

teremtett mérnököd, az élet ős

gépésze, a te szörnyű agyad a

bestia mindenség legigazabb

képletére kattogva működik, –

Kalibán, Kalibán, borzalmas és

büvös hatalom, már csak te segítsz:

alakíts át iszonyú, fekete

óriásokká, reflektorszemű

szénevő gépekké, hogy amikor

elégeted a férges könyveket,

toronytestünkkel és csörömpölő

bokánkkal, árnyunkat a pusztulás

ingó egéig dobva, fenevad

kórusban táncoljunk máglyád előtt

és ne tudjuk még sajnálni se, hogy

soha többé nem leszünk emberek.