Impresszum

„A Negyedik Birodalom” © dr. Galántai Zoltán

Második, elektronikus kiadás

ISBN: 978-963-89589-6-9

Címlap: dr. Galántai Zoltán

Eredeti kiadás:

Valhalla Páholy, 2002

Az első kiadás szerkesztője: Novák Csanád

http://portalpress.hu

A Negyedik Birodalom

Azok emlékének, akik a jó oldalon álltak a titkos világháborúban.

Holnap és holnap és holnap: tipegve

Vánszorog létünk a kimért idő

Végső szótagjáig, s tegnapjaink

Csak bolondok útilámpásai voltak

A por halálba. Húnyj ki, kurta láng!

Az élet csak egy tűnő árny, csak egy

Szegény ripacs, aki egy óra hosszat

Dúl-fúl, és elnémul: egy félkegyelmű

Meséje, zengő tombolás, de semmi

Értelme nincs.

Shakespeare: Macbeth, V. 5.

Szabó Lőrinc fordítása

Kedves olvasó!

Mint sci-fi írónak és még inkább, mint jövőkutatónak meggyőződésem, hogy ha irodalomról beszélünk, akkor a legfontosabb ember az olvasó. Egyszer ugyanis el fog jönni az a nap, amikor gépek fogják írni a szövegeket: könyveket, regényeket, és így tovább. Azaz a szerző előbb-utóbb kiváltható lesz – az olvasó viszont nem. Hiszen azért találunk ki történeteket (egyelőre a saját agyunkat használva), hogy ő olvassa el. És ez az, amiért érdemes hozzá fordulni.

 A számítógépes biztonság alapelve, hogy nincs feltörhetetlen védelem – csak olyan, amely elég erős ahhoz, hogy ne legyen érdemes megpróbálkozni vele, mert többe kerülne a kijátszása, mint amennyi a várható nyereség. Ezt a szabályt minden bizonnyal ismerték már a Negyedik Birodalom alternatív világában Zusékat építő szakemberek is, és egészen biztosan ismeri az ezt a könyvet elektronikus formában megjelentető Portal Press.

Ehhez képest a Negyedik Birodalmat minden nehézség nélkül át tudod tenni az egyik gépről a másikra, okos telefonra, iPadre, e-book olvasóra stb., mivel nincs rajta semmiféle másolásvédelem – mint ahogy a Portal Press többi kiadványán sem. De nem azért, mert szerintem, a szerző vagy éppen a Kiadó szerint nem ér annyit, hogy megvédjük, hanem azért, mert a világot – szerencsére – nem kizárólag biztonsági szakemberek működtetik, és olykor léteznek az övéknél fontosabb szempontok is.

Mint például ez esetben is. Ugyanis nem az a cél, hogy nehézségeket okozzunk azoknak, akik olvasni szeretnének, hanem az, mondja a Kiadó, és én tökéletesen egyetértek vele, hogy „hogy elérhetővé tegyük a magyar sci-fi irodalmat elektronikus, könnyen letölthető és kezelhető formátumban, természetesen megfizethető és reális áron”.

Ez szerintem márt csak azért is jó ötlet, mert így mindenkinek egyszerűbb és kényelmesebb. Viszont ahhoz, hogy működhessen, szükség van a Te segítségedre is. És nem is csak azért, mert a szoftveres másolásvédelemre (mivel olyan itt nincs) ez esetben nem számíthatunk, hanem azért is, mert nem is akarunk rá számítani. Elvégre nem ezért csinálunk könyveket.

Ismét a Portal Press megfogalmazását átvéve ez a gyakorlatban valami olyasmit jelent, hogy „ha esetleg Te magad más forrásból jutottál hozzá, mint a Portal Press webboltja (átküldte Neked valaki, torrent oldalról szedted le), akkor is jó szórakozást kívánunk a kötetekhez – ám kérünk, hogy támogasd a magyar sci-fi kiadást, annak újabb és újabb műveit azzal, hogy a http://portalpress.hu oldaláról beszerzel egy jogtiszta példányt.”

W. Hamilton Green/Galántai Zoltán
2012. június 28.

Előszó

1999-ben abban a szerencsében volt részem, hogy az Albert University oktatójaként fél éves Rosse-ösztöndíjat kaptam a New York-i Second World War Archives-ba (SWWA), hogy befejezzek egy nagyobb lélegzetű munkát a II. Világháború titkos fegyvereiről, és tulajdonképpen teljesen véletlenül botlottam bele ennek a könyvnek az anyagába.

Egy alkalommal ugyanis egy, a Natterekkel kapcsolatos dokumentumot akartam elolvasni. Ehhez oda kellett mennem a kölcsönző pulthoz, és ki kellett írnom az adott folder számát egy kérőlapra – számítástechnika ide vagy oda, az SWWA-ban az ilyesmit még mindig így intézik. És eközben elkövettem egy egészen apró hibát: a helyes raktári jelzet helyett (ASD/1943/11/11) egy másikat adtam meg (ASD/1973/11/11) – ezt a kérőlapot máig őrzöm. De hát a tudományos kutatásban olykor egy apró hiba olykor ugyanolyan fontos lehet, mint sok évi szorgalmas munka.

Az ASD/1973/11/11 ötven évre zárolt anyag volt, nemrégiben tették hozzáférhetővé, és persze elég kevesen vannak, akiket érdekelnek egy kudarcba fulladt rakétakísérlet bizonyos részletei (nevezetesen a Thustein-csőben a hibás méretezés miatt fellépő lamináris áramlások). Én viszont meglehetősen izgatottan vártam a dokumentumokat, és amikor nem azt kaptam, amire számítottam, akkor – legalábbis eleinte – bosszankodtam. Ráadásul az sem volt egészen világos a számomra, hogy mi köze van az asztalomon fekvő papírnak bármilyen II. Világháborús eseményhez: egyszerűen egy lista volt arról, hogy Wells, Stapledon, Gernsback meg a többi neves angolszász sci-fi író mikor halt meg. A dátumokat is csak azért ellenőriztem (természetesen mindegyik helyesnek bizonyult), mert a fejléces papíron az SWWA pecsétje mellett ott volt az R4-es kód is, ami azt jelenti, hogy „csak belső használatra”, és el sem tudtam képzelni, hogy ebben az esetben mi értelme van a titkolózásnak – mint ahogy azt sem, hogy miért nem szerepel a katalógusban az ASD/1973/11/11-es tétel. Úgyhogy arra gondoltam, hogy – inkább csak ujjgyakorlatként – utána nézek egy kicsit a dolognak.

Innentől kezdve aztán felgyorsultak az események. Hamar rájöttem ugyanis, hogy ehhez a listához tartozik egy másik lista is, és ezt is sikerült megtalálnom az SWWA archívumában – nagyon meg lennék lepődve, ha a világon bárhol másutt is hozzáférhetőek lennének azok az újságok, amiket a következő néhány napban végiglapoztam. Illetve nem is magukat az újságokat, hanem csak a gyászjelentéseket a fentebb már említett sci-fi írókról, és ezekből a gyászjelentésekből az derült ki, hogy valaki vagy a listát (meg az elterjedten használt életrajzi adatokat), vagy a gyászjelentéseket meghamisította. Én pedig pillanatokon belül azon kaptam magam, hogy az ösztöndíjamat felfüggesztették (”tudományos kutatóhoz méltatlan magatartás miatt”, írta az SWWA igazgatója), ki kellett költöznöm a szállodámból, és amikor hazatértem Bostonba, akkor az Albert Universityn olyan leveleket mutattak (mindegyiken ott volt az aláírásom), melyek szerint lemondtam a katedráról, és a pénzemet is egy másik számlára utaltam át.

Vagyis ott álltam pénz és állás nélkül, és igazán nem volt nehéz megtalálnom az összefüggést aközött a bizonyos lista meg aközött, hogy milyen helyzetbe kerültem.

De azért nem adtam fel – sőt, éppen ellenkezőleg. Néha már-már arra gondolok, hogy valaki éppen ezt akarta elérni: azt, hogy teljes erővel nekiálljak a kutatásnak. Szerencsére akadtak kollégáim, akik (ha nem is igazán értették, hogy mi és miért történik) némi pénzzel segítettek; mások kikölcsönözték vagy megrendelték a számomra szükséges műveket (és eközben még némi konspirációtól sem riadtak vissza); és még olyan is volt, aki kölcsönadta Astronomy Hill-i nyaralóját, hogy legyen hol meghúznom magam (mindannyian azt kérték, hogy ne említsem meg a nevüket). És mire őket is retorziók kezdték volna érni, addigra sikerült annyi dokumentumot (olykor a legelképesztőbb helyekről) összeszednem, hogy nekiláthattam a Negyedik Birodalom megírásának.

Ami persze megint csak nem volt egyszerű dolog: kezdetben arra gondoltam, hogy a nagy tekintélyű World Histories Book-nál jelentetem meg (annak idején velük kötöttem szerződést a titkos fegyverekről szóló munkámra is), de közben valaki írt a nevemben néhány cikket (többek között éppen a Thustein-csőről is), és ezek kellőképpen tele voltak tűzdelve apró tárgyi tévedésekkel meg nem is annyira apró plágiumokkal ahhoz, hogy nagyjából egyszer és mindenkorra lejárassanak.

Tehát más megoldást kellett választanom, és végül eszembe jutott, hogy létezik a tudományos-fantasztikus irodalmon belül egy Alternate History-nak (AH) nevezett irányzat is: ez a mi lett volna ha... típusú kérdésekkel játszik el. Mi lett volna, ha nem Észak, hanem Dél nyeri meg a polgárháborút; mi lett volna, ha a nácik győznek a II. Világháborúban, és így tovább. Tehát miért is ne próbálnám meg afféle fikciós történelemként eladni a könyvemet...

Úgyhogy így is tettem.

De mivel az esetleges látszattal ellentétben nem science fiction író vagyok, hanem történész, azért tartottam magam néhány szabályhoz. A Negyedik Birodalom lapjain kizárólag megtörtént eseményeket dolgoztam fel, és ha azt nem is állíthatom, hogy minden párbeszéd szó szerint úgy történt, ahogyan én leírtam, azt dokumentumokkal tudom bizonyítani, hogy valóban ilyen tartalmú párbeszédek zajlottak le a III. Világháború kezdetén, és ha egy bizonyos utcanevet, lakcímet; egy tanulmányt, stb. említek, akkor az valóban létezik. Vagyis a lehető legteljesebb történeti hitelességre törekedtem, és ettől csak egyes nevek esetében tértem el (ha tekintettel kellett lennem a még élő személyre vagy hozzátartozóira).

Ennek megfelelően nem játszottam el a „mindentudó” író szerepét sem: nem próbáltam meg leírni, hogy ki és mit érezhetett egy adott helyzetben (elvégre erről a dokumentumokban sem volt szó): megítélésem szerint bőven elég az is, ha azt mondom el, hogy mit csinált és hogyan viselkedett valaki. És hasonlóképpen: nem javítottam ki könyvem szereplőinek tárgyi tévedését és a látszólagos ellentmondásokat sem (bár egy kemény borítójú tudományos könyvben ezeket azért elláttam volna lábjegyzetekkel).

Azzal pedig azért nem foglalkoztam, hogy mi történt a könyv tulajdonképpeni főszereplőivel (és így például Walter Roskowitz őrnaggyal vagy Edith Miramarral) 1945 után, mert ez már egy másik történet – meg persze azért sem, mert bármennyire is fontos nekünk, embereknek az egyes személyek sorsa, amikor a világtörténelem minden bizonnyal legnagyobb horderejű eseményéivel kell szembesülnünk, akkor aránytévesztés lenne erre koncentrálni.

W. Hamilton Green, 2002. február 15.

Deadwood, Jonas Hotel (Mojave Sivatag, USA)

Bevezetés

Na persze mindig ott van a denotátum és designátum: a jelölő és a jelölt a problémája, vagyis az, hogy valójában mit is jelent valami, és miért éppen azt – legyen bár szó ládába zárt, majdnem növényi szinten vegetáló hazaárulók közötti kommunikációról, akik a Német Faj halálos ellenségei vagy egy nálunk magasabb rendű civilizáció üzenetéről. Közbevetőleg: hasonló problémával kell szembenéznünk akkor is, ha általában véve egy szöveg: egy könyv, egy Shakespeare-idézet vagy éppen egy történet jelentését próbáljuk meg kihámozni. Majdnem reménytelen feladat – de hangsúlyoznom kell, megfelelő támpontok birtokában csak majdnem az, és minden erőmmel azon leszek, hogy az Olvasó megkapja a szükséges támpontokat a további munkához.

Karl Freudenthal: Tractatus Logico-linguisticus. Részlet a bevezetésből. Berlin, 1945, Reichswissenschaft Verlag, Dr. Otza ajánlásával

Tűz és jég

1942 januárja, a Rügen kapujának is nevezett Stralsund mellett, az Északi-tenger partján, a 96-os úton. Süvöltő szél, odakint legalább – 25 fokos hideg. A matt fekete, horogkeresztes zászlóval díszített Daimler-Benz hátsó ülésén fiatal és elegáns náci tiszt, a mellén a Vaskereszt, a Birodalmi Érdemérem meg egy kitüntetés, amit a Hadseregnek végzett kiemelkedő tudományos kutatásokért szoktak adni: a Gruithuisen-rend. Üvegfal választja el a sofőrtől, mellette az adjutánsa. Kezében egy apró pohár: a jelek szerint már egyikük sem teljesen józan. A Francia Protektorátus területéről származó Terre Mystérieuse konyakot isznak.

– Hát akkor arra, hogy a Tűz tényleg győzedelmeskedjék a Jég fölött – mondja a tiszt.

– Senki nem tett ezért többet, Herr von Braun – mondja az adjutáns kissé nehezen forgó nyelvvel. A fűtés teljes erővel dolgozik. – Führerünk minden bizonnyal hálás Önnek.

– Igen, az – Wernher von Braun belekortyol az italba, megérinti a Gruithuisen-rend fekete-sárga szalagját, aztán kényelmesen hátradől. A hólánccal felszerelt autó csak lépésben tud haladni, az ablaktörlők vadul dolgoznak, zuhog a hó. – Igen, az. És meg is van rá az oka.

– A Flamme und Eis: a Tűz és Jég program, amit Ön... – kezdi az adjutáns, de von Braun a szavába vág.

– Inkább igyon, Hans. Mindjárt odaérünk, és akkor úgyis meglátja.

– Értettem, Herr von Braun – válaszolja az adjutáns, és kibámul az ablakon. – Igazán nem akartam kérdezősködni.

– Persze, hogy nem – odakint az út két oldalán legalább öt láb magas hótorlaszok, és zakatolva halad el velük szemben egy birodalmi hókotró: ócska, 1937-es Jäger-traktorra van rászerelve a tolólap. Egy SS-közlegény fekete egyenruhájában dermedten kuporog a fűtetlen kabinban.

Aztán már el is tűnik a havazásban, mint egy látomás.

Néhány percig mind a ketten hallgatnak.

– Nézze csak, Herr von Braun... ott – hajol hirtelen az ablakhoz az adjutáns. Odakint nyolc-tíz nagytestű, dobermann-szerű kutya figyeli az autót. Úgy harminc lépésre lehetnek, és minden mozdulatuk természetellenesen össze van hangolva. – Nem is tudtam, hogy kutyák is őrzik ezt a helyet. Biztos valami szibériai fajta.

– Nem, nem szibériaiak. És nem is a telepet őrzik, csak ide vonzza őket valami. Talán... de mindegy. Én is csak találgatni tudok, hogy micsoda. Amúgy pedig nagyon is különös állatok ezek, és még biztosan fog róluk hallani. Meg a velük kapcsolatos kísérletekről is. De most inkább – Wernher von Braun tölt még egy pohárral – de most inkább igyon, Hans.

– Köszönöm, Herr von Braun. Ez a Terre Mystérieuse olyan, akár a tűz.

– Igen, olyan.

Az autó most lekanyarodik a főútról, és egy keskeny, alig egy nyomtáv széles csapáson halad tovább. A sofőr két kézzel markolja a kormányt. Mindenütt hó, az életnek semmi nyoma.

– Micsoda holdbéli táj.

– Kihaltnak látszik, de egyáltalán nem az – feleli von Braun a behavazott tájat figyelve, és rágyújt. Az autó belsejét pillanatokon belül betölti a szőke dohány illata. A cigarettatárcája aranyból van, felirata szerint tavaly karácsonykor magától a Führertől kapta. Egy olyan fogadáson, ahol mindenki ott volt, aki számít.

Kezével elhessegeti a füstöt.

– A tábor most egyáltalán nem látszik... persze akkor sem látszana valami sok belőle, ha nyár lenne, és mire elolvad a hó, addigra olyan mélyen beássuk magunkat a földbe, hogy az amerikaiak akkor sem fedeznek fel minket, ha közvetlenül felettünk repülnek el. Az itt alkalmazott technológiák... de ez persze szigorúan titkos...

–... természetesen, Herr von Braun.

–... persze, és az Ön káderlapja különben is makulátlan. Na tehát: az itt alkalmazott technológiák olyan fejlettek, hogy a legtöbbjüket ebben a háborúban kipróbálni sem fogjuk. Ha győzünk, akkor néhány év béke következik, aztán úgyis el kell foglalnunk Amerikát meg Ázsia megmaradt részeit. Ázsiát különösen, és nagyon is nagy szükségünk lesz az új technológiára. Ez lesz a titkos ászunk. Ha pedig veszítünk, mert időlegesen a Jég bizonyul erősebbnek... – von Braun egészen előre hajol, és úgy mered adjutánsa arcába –, mert ezzel a lehetőséggel is számolni kell... Ha a Tűz elsőre nem diadalmaskodik, bármilyen valószínűtlennek hangozzék is ez... Nos, akkor a Negyedik Birodalom legalább nem lesz védtelen ellenségeivel szemben.

– Értem, Herr von Braun – feleli az adjutáns, aki feszülten figyel. A szeme lázasan csillog.

– És mindjárt nem csak érteni fogja, hanem látni is, mert megérkeztünk. Isten hozta Thuléban, Hans.

Az autó zökkenve megáll, nem vezet tovább út. A levegőben vadul kavarog a hó. Most legfeljebb néhány lépésnyire lehet ellátni, vagy még annyira sem.

– Tavaly ellátogattam a Sarkkörön Túli Kutatóbázisra, Asgardba. Motoros szánokkal mentünk.

– Asgard?

– Göbbels doktor nevezte el így. Meglehetősen élénk a fantáziája – jegyzi meg von Braun, miközben arra vár, hogy a sofőr hátrajöjjön, és kinyissa nekik az ajtót. – Ez ahhoz képest egészen... de nézze csak, Hans – és körmével megkocogtatja az ablakot.

Látszólag a semmiből egyszerre csonttá-bőrré aszott, ócska rongyokat viselő foglyok bukkannak elő. Testüket fagydaganatok borítják, a tekintetük tompa és élettelen. Egy gerendát vonszolnak a hóban, és a következő pillanatban már el is tűnnek a náci tisztek szeme elől. Legalább nyolcan végzik két egészséges ember munkáját.

– Meg is szökhetnének, nem? Másfelől meg nem pazarlás ez... így elherdálni az élőerőt... – kezdené az adjutáns, de von Braun a szavába vág.

– Ugyan már, Hans. Legalább nem kell a továbbiakban... nos, hogy úgy mondjam, foglalkozni velük. Megszökni nem szökhetnek meg, mert a főkapunál néhány hónapja felállítottunk egy speciális berendezést. Emlékszik, mi is áthaladtunk rajta.

– Igen,de nem értem, hogy miért...

– Hans, maga úgysem értené meg a technikai részleteket, úgyhogy legyen elég az, hogy ha egy SS sétál keresztül, akkor egy, a bőre alá ültetett fémlemez... hogyan is mondjam... felismeri, és a rendszer utat enged neki. Különben meg... el tudja képzelni, hogy mi történik velük.

– Igen, Herr Braun, el tudom.

– Ami pedig a pazarlást illeti: hogy is mondta, élőerő?

– Igen, Herr von Braun. Azt mondtam.

– Nos... ez itt mind értéktelen szemét. A legalsó szinten kezdik, ahol viszonylag meleg van és viszonylag rendesen tápláljuk őket, mert szükségünk van a munkájukra, de aki nem dolgozik megfelelően, az feljebb vándorol egy szinttel. Mindig vannak ugyanis jobbak és kevésbé jók. Aki pedig egy szinttel feljebb sem válik be, az még feljebb kerül... még közelebb a felszínhez. Kevesebb étel... kevesebb alvás... rosszabb körülmények. Több munka. Olyan ez az egész, mint a természetes kiválasztódás: egyfajta, a gyakorlatba átültetett darwinizmus. A rátermettek fennmaradnak, a többi nem. Éppen úgy, mint ahogy a Birodalom is le fogja győzni az ellenségeit: egyszerűen mivel jobb az emberanyaga. Az alsóbb szinteken még vannak őrök, az elit SS-ből válogattuk őket, személyesen ügyeltem az egészre, mert fontos feladat hárult rájuk. De idefenn – kezével körbemutat a kihalt, élettelen, hófútta tájon – idefenn már semmi szükség nincs ilyesmire.

– Tehát aki egyszer felkerül a felszínre, az...

– Ó, nem, ilyesmit soha nem mondtam. De... várjon már egy kicsit, Karl – int von Braun az ablaküvegen túl, a szakadó hóban topogó sofőrnek. – Sőt, éppen ellenkezőleg. Aki a legjobbnak bizonyul a föld felszínén, az visszakerülhet a legfelső szintre, és így tovább, lefelé és felfelé, mert ez az, ami jobb munkára serkenti az embereket. Mert mind megpróbálja, érti, Hans? Mind. De csak az elhanyagolható kisebbségnek sikerül... szinte senkinek. Volt persze egy Luigi nevű olasz foglyunk... két vagy három évvel ezelőtt. Elkezdett üszkösödni a lába, mert rázuhant egy tau-idom a Szerelőcsarnokban, megnézhetem a nyilvántartásban, hogy pontosan mikor, mert mindenről nyilvántartást vezetünk, és...

– Nem hinném, hogy sokat számítana a pontos dátum, Herr von Braun – jegyzi meg az adjutáns.

– Nem, persze, hogy nem, Hans. Tehát ez a Luigi pillanatokon belül a felsőbb szinten találta magát, és alig néhány hétig tartott, amíg kibukkant a felszínre. De nem adta fel – von Braun megcsóválja a fejét, és iszik még egy kortyot. – Jó ez a konyak, ezek az átkozott franciák legalább ehhez értenek, ha máshoz nem is. Ami pedig ezt a Luigit illeti... előbb visszajutott a legfelső szintre, onnét pedig eggyel lejjebb. Kezdetben mindenki azt mondta, hogy ez lehetetlen, de hihetetlenül szívós volt, és ráadásul már azt is tudta, hiszen felfelé menet alkalma volt megtanulni, hogy mik a játékszabályok a különböző szinteken. Lassanként még olyanok is akadtak az SS-legények között, akik rá fogadtak... és nekik volt igazuk. Persze csak akkor fogadhattak, ha már elhagyta az ő szintjüket. Nem mondom, a nyertesek számára jó üzletnek bizonyult a dolog, de amikor lejutott a legalsó szintre, akkor néhány nap múlva azért erre... erre a Luigira is sor került, még mielőtt elbízhatta volna magát. Dr. Otza egyenesen Brno-ból érkezett a boncolására... tudja, Hans, olyan finom keze van, akár egy zongoraművésznek. De hallani azt is, hogy valami egészen más célra használta fel.

– Mire?

– Senki sem tudja, és talán jobb is így – von Braun elnyomja a cigarettacsikket a hamutartóban. – Mintha soha nem is élt volna, felejtse el. Na, ideje, hogy kiszálljunk. Egyébként – teszi hozzá fél perc múlva, már a zuhogó hóesésben állva – idővel kialakult körülötte valamiféle torz kultusz is, de persze kivégezzük, akit rajta kapunk.

– Értem, Herr von Braun.

– Vagy ha most nem is, akkor majd nemsokára érteni fogja. Erre jöjjön, Hans – von Braun megindul a sofőr után, és hamarosan egy elhagyott tanyához érnek. A ház terméskőből épült, alacsony kőfal veszi körül. A teteje roskadozik a hó súlya alatt.

– Nagyon közel vagyunk a tengerhez, ugye, Herr von Braun? – kérdezi az adjutáns. – Pedig azt hittem, hogy...

– Igen, tudom. De dr. Göbbels geológusai szerint egész Észak-Németországban nincsen még egy ekkora, összefüggő sziklatömb, és... a részletekre már nem emlékszem, de az a lényeg, hogy állítólag valami idegen bolygó maradványa lehet. Egy darab idegen világ, ahol talán szintén a tűz és a jég csapott össze... És olyan heves volt az összecsapás, hogy végül az egész bolygó felrobbant, és egy darab ide csapódott be.

– Egyszer talán majd mi is tudunk egy egész bolygó lerombolására alkalmas fegyvert készíteni – jegyzi meg az adjutáns, miközben előre engedi az ajtóban von Braunt.

– Lehet, de az is lehet, hogy ebben a háborúban már nem marad rá időnk – válaszolja von Braun, és odabiccent a feszes vigyázban álló SS-nek. – Legalulra megyünk.

– Jawohl. Értettem. Erre jöjjenek, uraim.

Keresztülmennek a szobán, és belépnek egy kisebb, ablaktalan helyiségbe. A levegő itt állott és dohos. A fal mellett néhány ócska szék, azokra ülnek le. A cipőjük körül tócsákba gyűlik a hólé.

– Gondolom, a foglyokat nem erre szállítják – jegyzi meg az adjutáns, csak hogy mondjon valamit.

– Nem, azokat nem. De már indulunk is.

A padló megrázkódik, és süllyedni kezdenek. Hosszú percekig nem szólal meg senki. Az elektromos motor teljesen hangtalanul dolgozik valahol az akna mélyén.

– Milyen mélyre megyünk? – kérdezi végül az adjutáns.

– Háromnegyed mérföld mélyre, Hans – válaszolja von Braun, és megdörzsöli az állát. – Olvastam egyszer egy számítást... még Berlinben. Tudja, dr. Karl Emil Becker volt a tanárom a Műegyetemen...

–...Igen, hallottam róla, Herr von Braun, hogy...

–...és ő számította ki, hogy a Világháború végére az angolszászoknak lesz olyan földrengésbombája, amivel 150, legfeljebb 200 láb vastag födémet át tudnak törni. Harminc, legfeljebb harmincöt tonna súlyú lesz. De ahhoz egy teljesen új technológiára lenne szükségük, hogy elboldoguljanak ennyi sziklával, és az nincs nekik. Mi viszont ha kell, berobbanthatjuk a felső szinteket, és, mit gondol, mennyi ideig húznánk ki odalent?

– Két-három hónapig. Talán ötig.

– Rendes körülmények között akár 8-9 évig is. De ha takarékoskodunk... ha csak a vészvilágítást használjuk, és nem fürdünk, és lassan mozgunk, hogy ne fogyasszunk sok oxigént, akkor akár 1957-ig is lent maradhatunk. Dr. Göbbels még a Háború kitörése előtt elvégzett a Hannover melletti Telepen egy ilyen túlélési kísérletet, és én is segítettem neki... mindig is érdekelték az ilyen dolgok. Mondja csak Hans, olvasott maga Wells-t?

– Kicsodát? – kérdezi az adjutáns. – Miért, kellett volna? Gondolom, valami angol szerző lehet.

– Nos, talán még nem késő. Ez az angol nagyon is figyelemre méltó dolgokat írt az űrhajózásról, az időutazásról és hasonlókról. Már 1910-ben megírta, hogy milyen lesz a jövő légi háborúja – mondja von Braun elgondolkozva –, és dr. Göbbels igen nagyra becsüli.

– Feltétlenül be fogom szerezni a könyveit.

– Helyes, Hans, nagyon helyes... szerintem a Thule-i könyvtárban is megvan belőle néhány. A legfontosabbak. És ne feledkezzen el Vernéről sem, arról a franciáról. Igazi látnok volt... na, de hogy visszatérjek az eredeti témánkhoz: dr. Göbbelsnek nagyon tetszett az időutazásról szóló története, és arra gondolt, hogy talán meg is lehetne valósítani valami hasonlót. Igaz, egyelőre csak valami egyirányú időutazást, amikor beadnak az embernek egy szert, dr. Göbbels Tränen der Götter-nek, az Istenek Könnyének nevezte:, egy injekciószúrás az egész. A vérkeringés és a lélegzés megszűnik, a bőr viaszossá és sárgává válik, csak a haj meg a köröm nő tovább, de az is sokkal lassabban. Olyan, mintha halott lenne, de persze nem az. Most éppen azon dolgoznak dr. Otza vezetésével, hogy pontosan be lehessen állítani, mikor ébrednek fel... pontosan, érti, Hans? Nem csak hónapra vagy hétre, hanem napra pontosan is.

– De ha mondjuk 10-12 évet átalszanak, akkor nem csökevényesednek el az izmaik, mint a kómás betegeknél? És nem válnak végtelenül elavulttá a fegyvereik is? – kérdezi az adjutáns, miközben a lift nagy zökkenéssel megáll. A mennyezetvilágítás pislog egy pillanatig, aztán ismét rendes fénnyel ég.

– Ó, nem, Hans. Látom, hogy használja a fejét, de az Istenek Könnye minden folyamatot leállít... egyirányú utazás az időben előre. Időpartizánok, ha így jobban tetszik. Egyes kísérleti személyek ugyan azt állították, hogy közben mindenféle különleges élményeik voltak... de ez ostobaság. Egyszerűen hallucináltak. Ami pedig a második kérdést illeti: soha nem a technika jelenti az igazi erőt, hanem a hit, az elkötelezettség, a Führer iránti odaadás. Már építjük az aknákat egész Németország területén, meg a protektorátusokban is, meg mindenütt... Franciaországban, Olaszországban, Egyiptomban... Meglepődne, ha látná, hogy egy ilyen Termitenmensch: termeszember, mert így nevezzük őket, milyen kicsi és keskeny üregben is elfér 100 lábbal a felszín alatt. Ha minden rosszra fordul, akkor rájuk is sor kerül: közel tizenötezer fiatal, test test elleni küzdelemre kiképzett, mindenre elszánt SS. Útnak indulnak velük a jövőbe a tisztjeik is és valaki a legfelsőbb vezetésből... valaki, aki képes lesz kijelölni a megsemmisítendő célokat. A hátországból támadnak, ahonnét senki nem számít majd rájuk. És ha feljöttek a felszínre, akkor bőven lesz idejük megtanulni a legújabb technikákat is... de most már menjünk. Mutatok egy-két dolgot, amit ismernie kell, mielőtt átveszi az elődje feladatait.

– Értettem, Herr von Braun – válaszolja az adjutáns, és kilépnek a liftből. Egy, az eleven sziklába vágott, alacsony alagút, egymás után több megerősített ellenőrzési pont, ahol állandóan automata gépfegyverek szegeződnek rájuk, és már ott is vannak a Szerelőcsarnoknál.

Az adjutáns döbbenten hőköl hátra.

– Úristen, de hát ez hatalmas!

– Az hát. A Reischtag többször is elférne benne. Sőt, akár Speer épületei is.

Megindulnak lefelé a lépcsőn. Az óriási mesterséges üreg nappali fényben úszik, 25,000 wattos halogénlámpák világítják meg: ilyeneket használnak a légvédelemnél is az ellenséges repülőgépek befogására. A levegő száraz és forró. Kalapálás, fémhez csendülő fém, egy őr torokhangú kiáltozása és káromkodás, a háttérben dolgozó robbanómotorok zaja állandó, fülbántó morajlássá egyesül. Rengeteg fogoly dolgozik a legkülönbözőbb helyeken: szerelnek, javítanak, szállítanak. Nehéz felbecsülni a számukat, de több százan lehetnek. Akár ezren is.

Középen pedig egy óriási, karcsú henger: minden más eltörpül mellette.

– Ezért jöttünk ide – jegyzi meg von Braun, és odabiccent az üdvözlésére siető őrparancsnoknak. Az ferdén előre nyújtott karral tiszteleg.

– Üdvözlöm, Swelig őrnagy.

Hármasban folytatják az útjukat.

– Mit gondol, mi ez, Hans? – kérdezi von Braun, amikor már olyan közel érnek a hengerhez, hogy a szegecselése is látszik. Majdnem kiabálnia kell, ha azt akarja, hogy hallják, amit mond.

– Ez? Gondolom... gondolom, rakéta. Ön mindig rakétákat épít, Herr von Braun. De ez nagyobb bármelyiknél, amit eddig láttam.

– És nem csak nagyobb, de... nos, majd mindjárt meglátja.

– Úristen – mondja az adjutáns sápadtan.

Von Braun fürkésző pillantást vet rá.

– Rosszul van? – kérdezi. – Talán a hőség, ami...

– Nem, nem az, Herr von Braun. Csak hirtelen... ki fog nevetni von Braun, de mintha egy hang szólalt volna meg a fejemben, és...

– Én nem hallottam semmit – mondja Swelig őrnagy –, és aki...

– Mondja csak, Hans, érdekel a dolog – vág a szavába von Braun.

– Már gyerekkoromban is hallottam néha ilyet, de a szüleim azt mondták, hogy beteg vagyok, és orvostól orvosig hurcoltak. Úgyhogy végül inkább azt mondtam, hogy nem hallok semmit. De most... ez nem is egy hang, hanem egy egész kórus volt. Megszédültem tőle.

Von Braun elgondolkozva dörzsöli az állát.

– Akár még az is lehet, hogy maga, Hans, afféle...

– Telepata – szól közbe Swelig őrnagy.

– Igen, én is azt akartam mondani. Majd szólók dr. Howesteinnek... tudja, Howestein dr. Otza egyik legközelebbi munkatársa. Zener kártyákkal foglalkozik... meg gyakorlati alkalmazásokkal, és állítólag egészen jó eredményeket ért el. Majd megvizsgálja magát.

– Köszönöm, Herr von Braun.

Már a rakétatörzsbe vezető dúralumínium létránál állnak: a zsilipkamra legalább 10 láb magasan van. A szegecsek akkorák, mint egy gyerek ökle, és áramvonalasok. Az adjutáns óvatosan megérinti a fémburkolatot: furcsa, langyos tapintású. Valami szokatlan összetételű ötvözetből készülhetett.

– Ez itt... – kezdené mondani. Swelig őrnagy von Braun tekintetét követve éppen felfelé pillant, amikor az adjutáns mozgást vesz észre a szeme sarkából.

– Vigyázzon! – kiáltja, miközben előrevetődik, és megpróbálja előrántani a Lugerét, de az megszorul a tokjában, úgyhogy már nem marad ideje lőni. – Vigyázzon! – kiáltja ismét, aztán egy fémszínű villanás: a mintegy másfél arasz hosszú, tűhegyes fémrúd, amit egy kábeldarabból készítettek, a mellkasába csapódik, és Hans Joachim Grieg vérhabos szájjal, hörögve esik össze.

Közben az őrparancsnok már le is rántotta a földre Wernher von Braunt, és már tüzet is nyitott; valahol megszólal egy sziréna, és a foglyok mozdulatlanná dermednek: riadó idején ezt kell tenniük, ha nem akarják, hogy később kivégezzék őket. Csak egyikük vonaglik a padlón, testében öt lövedék.

Hamarabb meghal, mint az adjutáns.

– Magának kellett volna gyorsabbnak lennie Swelig... őrnagy – mondja von Braun feltápászkodva.

– Tudom, Herr von Braun.

Mindketten Grieg fölé hajolnak. Az lélegzik még egy utolsót, a teste görcsösen megfeszül, aztán már vége is van.

– Meghalt. És az a másik?

– Az is – Swelig őrnagy a szemével int két SS-nek, akik megragadják a fogoly hulláját, odaviszik Hans Joachim Grieg mellé, és ledobják a cementpadlóra, akár egy zsákot.

– Az 56,417-es, őrnagy úr – mondja az egyikük. – Még soha nem volt bajunk vele. Új fiú. Olasz.

Az SS letépi a halott felsőtestéről a ruhát.

– Hát ez meg mit csinál? – kérdezi von Braun az őrparancsnoktól.

– Er sucht ein Zeichen. Jelet keres... egy bizonyos jelet. Bárhol lehet: a karján, a mellén, a hátán, de minden ilyen merénylet után meg szoktuk találni: egy körbe írt háromszög. Mindig friss a tetoválás, máskülönben már régen elkaptuk volna őket.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy annak a Luiginak...

-... a követőiről van szó? – kérdezi Swelig. – De igen. Mindig ők. Egyszerűen lehetetlen kiirtani őket, pedig...

– Mindenesetre végeztessen ki ötvenet... nem, nem is ötvenet, hanem százat a foglyok közül – válaszolja von Braun. Lepillant a lábánál fekvő Griegre, és elővesz a zsebéből egy szál Apollo márkájú cigarettát. Meggyújtja. Mélyen leszívja a füstöt. – Ugyanis... ha jól sejtem... most nekem kellene itt feküdnöm helyette. Úgyhogy legyen inkább száz.

I. rész: a Tűz és a Jég harca

Nem kell paranoiásnak lenni ahhoz, hogy elhiggyük: egyes alsóbbrendű fajok összeesküvést szőnek a Népet Nép ellen. Irigységből, gonoszságból. Vagy bármilyen más okból... Ez egyszerűen a cáfolhatatlan tények egyike, de lévén nem az én szakterületem, nem ismerem a részleteket. Azt viszont tudom, hogy ezek a bizonyos alsóbbrendű fajok hajlandóak lennének akár az Ördöggel is lepaktálni – vagy bárki mással: a szó szoros értelmében bárkivel és bármilyen hatalommal. Erről írva nem véletlenül használtam a „faj” kifejezést az „ember” helyett, és ezúton szólítom fel e tanulmány minden olvasóját, hogy tekintse ezt olyan, megfejtendő rejtélynek (vagy rejtvénynek, ha úgy jobban tetszik), amelynél nagyon is messzire ható következményei lehetnek, hogy milyen következtetésre jutunk.

Karl Freudenthal: Tractatus Logico-linguisticus. Részlet a bevezetésből. Berlin, 1945, Reichswissenschaft Verlag, Dr. Otza ajánlásával

1. Jég

Téli éjszaka a Hannover melletti Hildesheimben, 3 emelet mélységben a föld alatt. A helyiséget egyetlen 50 wattos égő világítja meg: valaha az egyik Hohenzollern borospincéje volt, de a Háború kezdetén átalakították, és most a falak mellett egymásra tornyozva 4x2x2 láb méretű ládák vannak. Állandó sóhajtozás, jajgatás, lázas hörgés; a levegőben vizelet, ürülék, rothadó testek szaga.

– Ez a dr. Otza szerintem nem normális – suttogja az egyik őr inkább csak magának, miközben megigazítja a vállán a Panther-géppisztoly szíját. Kialvatlannak és rosszkedvűnek látszik.

– Te nem vagy az – válaszolja a másik őr, és közelebb lép hozzá. – Most kerültél csak ide, mi? Még soha nem láttalak.

– Ja. A keleti fronton harcoltam... aztán egy repesz átvágta a bal lábamban az idegeket Szjolanszk mellett egy nyírfaerdőben. Úgyhogy a Harcoló Testvérektől, tudod, korábban náluk voltam, a 137-es SS-alakulattól ide helyeztek vissza, és most...

-... és most azt képzeled, hogy bármit is értesz, mert túlélted a frontot, mi? Azt képzeled, hogy ezt a háborút a harcoló alakulatok fogják megnyerni?

– Ja, hát ki más, ha...

– Jól van, akkor csak figyelj, te... te hős. Hogy is hívnak?

– Otto. Otto Lampke.

– Én meg Peter vagyok. Peter Lendwestein... De szólítsál csak Peternek – a második őr elővesz egy noteszt, lapozgatni kezd benne. – Tehát figyelj csak, Lampke. Ma 9-e van, tehát akkor... igen, ez lesz az.

Odalép egy ládához, aminek a tetejére egy papírlap van felerősítve, és az áll rajta durva, elnagyolt betűkkel, hogy „34,562-es számú fogoly”. A tintaceruzával írott dátum elmosódott.

– Ez itt valami híres ellenálló volt, akár a kőszikla a papírjai szerint, akivel még a Gestapo sem boldogult. Most meg... dr. Otza módszere néhány hónap alatt megtette a magáét. Ezt figyeld – Megkocogtatja a gépfegyvere tusával a láda fedelét, kaparászás és nyöszörgés hallatszik.

– Mire lennél hajlandó, hogy kiszabadulj innét? – kérdezi az őr.

– Bármire, uram, az Élő Istenre mondom, hogy bármire, és...

– Jól van na, hagyjad a mellébeszélést. Hajlandó lennél most azonnal meghalni a Führerért és a Birodalomért?

– Igen, uram – suttogja a 34,562-es számú fogoly. – Ha ön ezt parancsolja, akkor semmi mást nem szeretnék, csak ezt, uram. Ez az egyetlen vágyam.

– Rendben. A Führer kegyes hozzád – Peter egy kulcsot vesz elő az övéről. – A háború kezdete óta itt vagyok – mondja az új őrnek, miközben kinyitja a ládát lezáró, ócska lakatot. – Itt vagyok, és figyelem őket. Amikor meghozták az elsőket, akkor azok még mindenféle jogokról fecsegtek és tiltakoztak, aztán pedig már a ládákban, ahol sem felülni, sem lefeküdni, sem megfordulni nincsen helyük, elkezdtek szervezkedni. Naphosszak kopogtatták a deszkát... konspiráltak, üzentek egymásnak, mit tudom én, úgyhogy dr. Otza végül hívatott valami professzort, valami Freudenthalt, Hans Freudenthalt, ha jól emlékszem... vagy Karl volt? Mindegy... a Berlini Humboldt Egyetemről, valami nyelvészt, egy jelentéktelen, középkorú fickót, és az egész nap ott ült egy széken a falnál, vödörszám itta a kávét, és néha azt mondta, hogy most az egyik angolul tanítja a többieket, néha meg azt, hogy most arról beszélgetnek, hogy milyen messze van a Hold, és hogyan lehetne oda eljutni, meg hogy léteznek-e a Földön kívül más lakott bolygók is, meg hasonló ostobaságokról. Én csak az állandó kopácsolást hallottam, de az a hannoveri professzor mindig pontosan megmondta, hogy miről beszélnek. Aztán meg azt mondta, hogy lassanként egyre zavarosabbá válik az egész, és káoszba és dadogásba fúl, ahogy egymás után megbolondulnak odabent... úgyhogy hamarosan el is utazott, ezekből pedig azóta is újabbak és újabbak jönnek, és mindegyik azzal kezdi, hogy kopogtat a fán, akár a temetőbogár, és utána megpróbálja kitalálni, hogy honnét jön a válasz. Így kopogtatnak, ni – és az ujjával egy bonyolult, gyors ritmust dobol a 34,562-es fogoly ládáján.

Legalább három-négy helyről érkezik rá válasz.

– Ez most mi volt? – kérdezi az új őr a homlokát ráncolva.

– Á, semmi, csak megkérdeztem tőlük, hogy most nappal van-e vagy éjszaka, de nem tudták. Lassanként én is megtanultam ezt az egészet. Észre sem vettem, az egyik nap még csak a kopogást hallottam, a másik nap meg egyszerre csak értettem, hogy mi mit jelent. Freudenthal szerint mintha csak megtanultam volna egy nyelvet. De most már ideje dolgoznunk egy kicsit.

Vászonból varrott, mocskos kesztyűt húz fel.

– Itt van egy pár neked is – mondja Lempkének. – Gyere.

Felnyitja a láda tetejét, és kiráncigálja a foglyot, akinek a haja, szakálla és körme megnőtt, a testét ürüléktől bűzlő ruha borítja.

Az vakon hunyorog, tesz egy lépést előre, de az izmai nem bírják el a saját súlyát. Összeesik.

– Gyere, segíts már – mondja a régebbi őr az újnak. A 34,562-es hóna alá nyúlnak, és elkezdik az ajtó felé vonszolni. Az egymásra halmozott ládákban néhány helyen újra kezdődik a kopogtatás. A 34,562-es teste úgy remeg, mintha a hideg rázná, a szeme kifordult.

– Á, ez elájult. Mindegyikkel ez történik, amikor kiszedjük... a többiek pedig most az találgatják, hogy mi lesz vele. De persze úgysem tudnak rájönni, mert... mert onnét még nem jött vissza senki – jegyzi meg Peter vigyorogva, és fejével a pincerendszer egy távolabbi része felé int. Fél kézzel kinyitja a két inch vastag vasajtót ajtót, majd rögtön be is csukja maguk után.

Csupasz falú, rosszul megvilágított folyosón jutnak. A kopogtatást itt már nem lehet hallani.

– Levisszük a következő szintre, és ott hagyjuk, értve vagyok? Ott dr. Otza szakértői kezdenek majd foglalkozni vele... csupa tanult ember a berlini meg a karlsruhei egyetemről, pszichológusok vagy mik. Például Howesten... Wieband meg mások. Talán hallottál már róluk. Azt fogják tőle kérni, hogy bírja ki minél tovább, és... bármilyen meglepő is, ez a ládáknak az értelme, mivel megtört, most megpróbál majd engedelmeskedni, és sokkal tovább fogja húzni, mint egy igazi, szívós katona. Dr. Otza egyszer elbeszélgetett velem... biztosan beszél majd veled is, ha sokáig itt dolgozol, és...

-... mondd csak Peter, milyen ember ez a dr. Otza?

– Hát majd meglátod. Kérsz egy cigit? – Peter a földre dobja a kesztyűjét, és fél kezével szürke zubbonya zsebében kezd kotorászni, előbb a cigarettapapírt, aztán a cigarettadohányt és a cigarettasodrót veszi elő. – Azt tervezi, hogy egy elitet fog létrehozni az SS-en belül... csupa olyanokból, akik még ennél is keményebb kiképzésnek lesznek kitéve – mondja, miközben még mindig fél kézzel megsodorja a cigarettát, a szájába veszi, és rágyújt. – Az elit elitje, igen, erről beszélt – mondja elgondolkozva.

Nagy élvezettel szívja le a füstöt.

– Nem tudom, hogy közöttük akarnék-e lenni – morogja az újonnan jött őr. Megáll, fél kézzel ő is elereszti a foglyot, leveszi a kesztyűjét, és megvakarja a homlokát. A fogoly még mindig nem tért magához. – És mondd csak... mi az értelme ennek az egésznek? Mármint mit akar ezekkel a foglyokkal elérni ez a dr. Otza?

– Hogy mit? Hát azt én se tudom. Megtöri és felhasználja őket, de persze mi sem mehetünk oda a laboratóriumokba. Ha innét, kívülről nézed, olyan ez az egész, mint egy nagy kirakós játék... de valahogy nem illenek össze a darabok. Legalábbis nálam nem, az biztos.

– Mégis, ha esetleg tudnám, hogy... – kezdené Lampke, de Peter a szavába vág.

– Mégis, miért értenél te meg bármit is? Ezt is megtanították nektek a Harcoló Testvéreknél?

– Nem gondolom, hogy megérteném, de...

– Akkor meg minek?

– Hát... – Lampke megvonja a vállát. – Csak úgy. Unatkozom, és szerintem te is.

– Jól van, na, de úgysem leszel attól okosabb. Meg különben is... – Peter mélyet szippant a cigarettából, aztán eldobja, és az ott parázslik a fal mellett. – Ettől úgysem leszel okosabb, és előbb-utóbb úgyis elmondaná neked valaki. Tehát... az egyik szinten van egy egészen különleges szoba... egészen olyan, mintha csak egy szokásos szoba lenne, de persze nem az. Bevezetik a foglyot, mint amilyen ez is itt... a 34,562-es... rácsukják az ajtót, és nincs bent semmi más, csak egy szék, de az is a padlóhoz van csavarozva. Persze előre elmondtak neki mindent.. a pszichológusok. Hogy mire számíthat, és mennyi a rekord, meg ki állította fel és mikor, meg... meg mit tudom én. Aztán elkezdik kiszivattyúzni a levegőt, szép lassan, mintha csak léghajóban ülnél, és abban emelkednél egyre feljebb. És egyszerre csak elered az orrod vére, a fejed rettenetesen fáj, valami zúgást hallasz, aztán már az orrod meg a füled is vérzik, és a léghajó csak emelkedik tovább. Akkor sem áll meg, ha elájultál... csak akkor, ha meghalsz, vagy még akkor sem. A legjobb ebben a műfajban még valamikor '41-ben egy krakkói lengyel zsidó volt: a Gettóban szedte össze egy járőr, és olyan vézna volt, hogy ki nem néztem volna belőle, hogy mit tud. De dr. Otza meglátta benne a fantáziát, és persze mint mindig, most is igaza lett. A fickó csak 45 ezer láb magasan ájult el, és már majdnem 70 ezer láb magasan volt, amikor meghalt. Azóta sem tudta senki utána csinálni, sokkal korábban végük van – elhúzza a tenyerét a torka felett. – Szabályosan megfulladnak, stimmt? Egy másik szobában meg egyre hidegebb lesz, egyetlen hatalmas hűtőszekrény az egész, arról is tudnék mesélni... Tiszta sarkvidék, sőt, annál is rosszabb, hiába járkálsz fel-alá, végül úgyis megfagysz. A leheleted ráfagy az arcodra. Jégből van minden, a falak, a padló, a mennyezet. És van olyan, ahol a kettőt kombinálják... a hideget meg a forróságot. Meg olyan is, ahol minél ritkább a levegő, annál nagyobb a hőség, mintha csak a Nap felé repülnél, meg... – egy pillanatra elhallgat, és elgondolkodik. – Te, el sem hinnéd, hogy mennyi ideig képesek emberek jeges vízben állni... mert van olyan is, és dr. Otza minden lehetséges kombinációt kipróbál. Vajon jobban bírja-e a hideget az, aki hosszú ideje éhezik, mint az, aki rendszeresen kapott enni? Az-e a jobb, aki fél, vagy az-e, aki mindenre el van szánva, és így tovább. Az éhes barna szemű vagy a jóllakott fekete hajú... el tudod képzelni, hányféle variáció létezik, ugye?

– Klar, unendlich. El hát, végtelen – válaszolja az új őr. – Ebből tényleg nem lehet semmit kihámozni. Olyan... olyan zavarosan hangzik az egész.

– Aha, én megmondtam, ugye? De most vedd fel a kesztyűdet, és gyerünk tovább.

Elindulnak, aztán néhány perc múlva megállnak, leteszik a még mindig eszméletlen foglyot a földre, és Peter kopogtat a folyosót lezáró ajtón. Hajnali két óra múlt néhány perccel.

A kémlelőnyílást fedő vaslap félrecsúszik.

– Őrmester úr – mondja Peter egészen előre hajolva –, őrmester úr, dr. Otza patrancsára meghoztuk a 34,562-est. Mostantól kezdve kizárólag ön rendelkezik vele. Mikorra hozzuk a következőt?

2. Tűz

Nyár, Amerikai Egyesült Államok, a Mojave sivatagban, Deadwood-tól néhány mérföldre délre. A táj kihalt, kövek és homok mindenütt. A látóhatár szélén néhány csenevész, groteszk, elszáradt fa, rajtuk túl pedig ott a város. Dél van, a levegőben dönögve keringenek a felzavart legyek. A háttérben egy mínium vörösre festett szélkerék forog lomhán.

– Micsoda pokoli hőség... a Holdon lehet ilyen a két hétig tartó nappal. Csupa izzás és ragyogás – mondja az átizzadt, szürke kezeslábast viselő, magas, szakállas férfi, és egy csavarkulccsal meghúz egy csavart. A rakéta legalább ötven láb magas, a burkolata olvadt higanyként fénylik.

– De itt legalább bedobhatunk egy sört a munka végeztével – jegyzi meg a szakállas férfi segédje, és kézfejével megtörli a homlokát. – Ott meg kétszázezer mérföldre lenne a legközelebbi kocsma.

– Paul, most inkább a dolgoddal foglalkozzál, ne a sörrel. A giroszkóp...

– Igen, professzor úr, még reggel megnéztem. El volt görbülve a tengelye, de megoldottam. Most egészen biztosan működni fog.

– Remélem is.

Némán dolgoznak egy darabig: egy táblázat alapján ellenőrzik az üzemanyag-tartályokat, a kompresszor paramétereit, a különböző mechanikus berendezéseket, a kormánysíkok állását, az elektromos tápegység feszültségét, és csak akkor kapják fel a fejüket, amikor közvetlenül mögöttük megáll egy kocsi, egy 1939-es, fehér, nyitott Star Sedan.

– Nocsak, mégis érdeklődik a munkánk iránt a Védelmi Minisztérium? – dünnyögi inkább csak magának a szakállas férfi, és már fordul is vissza a rakétához. – Nocsak, nocsak.

– Nem a Védelmi Minisztériumtól jöttem, professzor úr – válaszolja a csinos, szőke nő köszönés helyett, és a homlokára tolja az autósszemüvegét. Szürke szeme van.

– Hát akkor honnét? – kérdezi a professzor helyett Paul, és tesz egy lépést előre. Olajos kezét a nadrágjába törli.

– Egy magazinnak dolgozom, Hugo Gernsback egy magazinjának, az Astounding-nek, és hallottam róla, hogy...

–...hogy valami elmebetegek fel akarják robbantani magukat, pedig már Newcomb is megmondta negyven évvel ezelőtt, hogy a rakéta soha nem hagyhatja el a Földet, mert túl nagy a gravitáció és a kémiai hajtóanyag egyszerűen gyenge? Hogy valami új erőforrásra lenne szükség? Atommotorra vagy mire? Hogy Ciolkovszkij szerint…

– Az az orosz tudós… Mi is megírtuk.

– Igen. Persze ki tudja, hogy tényleg úgy halt-e meg. Tudja, mi rakétakutatók azért alapvetően óvatos népség vagyunk… bár végül is lehet. Talán tényleg nem volt normális, mert ha az lett volna, akkor nem szervez a köves Tunguzkára. Én nem fogom olyan valószínűtlen elképzelésekkel traktálni, hogy talán nem is egy meteor robbant fel Szibériában, hanem… – körbe mutat a sivatagban. – Mi itt komoly munkát végzünk.

– Tudom. Én is azt hallottam a szerkesztőmtől, dr. Hoff-tól, hogy itt érdemi munka folyik. – Kinyújtja a kezét. – Hilary. Hilary West. Örvendek.

– Én is. Paul Morteder.

– Én is – a professzor odabiccent Ms. Westnek, de közben tovább folytatja a rakéta ellenőrzését. – George H. Jonas. Éppen jókor jött, kisasszony, ha valami érdekeset akar látni. Még néhány perc, és útnak indítjuk. Egyelőre csak 20 mérföld magasra szeretnénk felküldeni... De aztán: határ a csillagos ég. Tudja, mi kis lépésekkel haladunk előre, hozzánk képest még Goddard is valóságos fantaszta...

– Ó igen, Goddard professzor. Meglehetősen mogorva és visszahúzódó ember. Nem sikerült interjút készítenem vele.

– Hát, ami azt illeti, tényleg mogorva, és tényleg nem szeret nyilatkozni. De attól még jó szakember, és különösen a folyékony hajtóanyagokról tud sokat.

– Értem – Ms. West tollat és jegyzetfüzetet vesz elő. – És önnél, professzor úr, mi lesz az a következő kis lépés?

– Inkább az az érdekes, hogy most meddig jutunk el. Úgyhogy előbb lássuk ezt – int Jonas a fejével a rakéta felé.

– És nem veszélyes ez, professzor úr? – kérdezi Ms. West az indítóállvány felé pillantva.

– Ha minden jól megy, akkor nem. Tudja, mit? Jöjjön velünk, kisasszony – Jonas leereszti a kezében tartott listát, és megfordul.

Alig egy percen belül ott vannak a nagyrészt földbe süllyesztett, inkább félgömb, mint kocka alakú betonbunkernél. Egyetlen, kis méretű, három inch vastag páncélüveg ablaka a rakéta irányába nyílik. Kettős ajtaja van.

– Tényleg itt lakik a segédjével? Deadwood-ban azt mondták, hogy...

–... tudom. Beszélnek az emberek mindenfélét a kocsmában, de ne is törődjön vele, Ms. West. Menjen csak előre. Szerintem semmi különös nincs abban, ha az ember ilyen közel akar lakni a munkájához. A hely pedig éppen megfelel a célnak, és most a saját szemével is meggyőződhet róla, én sem varázsló, sem elmebeteg nem vagyok – Jonas maga elé engedi Ms. Westet, és egy szabályos kocka alakú belső térbe jutnak. Az egyik falnál könyvespolcok, rajta könyvek, némelyik francia vagy német nyelvű; a másik oldalon derékszögben egymáshoz tolva két tábori ágy, foszlott, kockás takaró borítja őket. Egy palackos gáztűzhely és rajta elmosatlan edények; a gyalulatlan deszkákból összetákolt asztalon a kávéscsészék és a cigarettacsikkek között sebtében odavetett számításokkal telefirkált papírlapok. A szoba harmadik falát pedig fényképek borítják: Wernher von Braun a Berlini Műegyetem hallgatóinak egyenruhájában; Herman Oberth dedikált fényképe Giulio Costanzi arcképe mellett; egy tudományos közlemény német nyelvű különlenyomata első oldalának fotokópiája; Jonas látogatása 1931-ben a Verein für Raumschiffatrt-ban Berlin közelében, a háttérben pedig Willy Ley, Klaus Riedel, Rudolf Nebel és néhányan mások. A képek alatt egy meglehetősen nagyméretű fémláda, aminek a hátuljából drótok lógnak ki. A tetején különböző kijelzők. Néhány most is világít. Vörös és sárga fények.

– Üljön le és figyeljen – mondja a professzor Ms. West-nek. – Tényleg csak azért jött ide New York-ból, hogy interjút csináljon néhány megszállottal?

– Igen. Gernsback ragaszkodott hozzá.

Jonas az ablakhoz lép, és kipillant rajta.

– nem kellene az autóval odébb állni, hogy... – kezdené el mondani Ms. West, de a professzor a szavába vág.

–... nem lesz semmi baja. Megbízhat a számításaimban.

– Értem, professzor úr. És az micsoda? – Ms. West a fémládára mutat.

– Ó, hát ezzel fogjuk elindítani. Van benne egy-két érdekes dolog: valami olyasmi, mint amit Zuse is...

– Zuse? – kérdezi Ms. West. – Ki az a Zuse?

–...igen, ez valami olyasmi, amit Konrad Zuse is megpróbált Németországban. Egyfajta automatikus kalkulátor, mert máskülönben a fél életem sem lenne elég ahhoz, hogy mindent kiszámítsak. A nagy része a föld alatt van: máskülönben nem férnénk el tőle.

– De hiszen... de hiszen a Hadsereg is valami ilyesmit próbál csinálni Kaliforniában, még az Astounding-ban is írtam róla. Csak éppen...

–...csak éppen egyelőre meglehetősen kevés sikerrel. Márpedig enélkül az egész kísérletnek sem lenne értelme. Azok odaát rossz úton indultak el, amikor a Vannevar Bush-féle harmonikus analizátort vették alapul. Pedig ezeket a problémákat csak digitális gépekkel lehet megoldani – Jonas elfordít néhány kapcsolót, és a levegőt zümmögés tölti be. Újabb lámpák villannak fel. – Pályaelemek... a légkör sűrűségének változása és igen, látja, itt olvasható le a várható gyorsulás.

– Nem gondoltam volna, hogy a gyorsulás ilyen fontos.

– Nem is a műszereknek, hanem nekünk. A következő kis lépésben majd felküldünk valami állatot. Egy teknőst, egy kutyát, egy majmot. Aztán... nos, egy ember fog következni. Talán éppen Paul. Aztán elérjük a Holdat: talán nem fog elsőre sikerülni, de szerintem legfeljebb tíz év kell hozzá. Itt minden erre szolgál: ugyanilyen bunkert lehet majd építeni ott is. Ugyanis légmentesen le lehet zárni. Már azt is kiszámítottam, hogy megvannak hozzá az alapanyagok odafent. A szélkereket pedig napelemekkel helyettesítjük... Jól jegyezze meg, kisasszony: 1952, és egy nappal sem később. 1959-re vagy legkésőbb 1962-re pedig elérhetjük a Marsot, létrehozunk egy kolóniát, és...

– Mr. Gernsback szokott ilyeneket mondani a szerkesztőségi üléseken, de ő nem gondolja komolyan – jegyzi meg Ms. West leeresztve a jegyzetfüzetét.

– Én viszont nagyon is komolyan gondolom, kisasszony. A németek előttünk járnak, de nem sokkal, és egy szép napon... – a professzor vállat von, és nem fejezi be a mondatot. Visszafordul a fémládához, tovább állítgatja a kapcsolókat. A zúgás erősödik.

– Mindjárt kezdődik – mondja Paul, és egy hegesztőszemüveget akaszt le a falról. – Használja ezt, kisasszony, ha látni akarja, hogy mi történik.

– Visszaszámlálás: tíz. A szelepek nyitva, a hűtőfolyadék kering. – A professzor megint állít az egyik kapcsolón, és egészen közel hajol egy kör alakú kijelzőhöz. – Kilenc: a gyújtás rajta van, telepek feltöltve. Nyolc: automatikus stabilizálás működik. Hét – odakint, az ablakon túl kezd felkavarodni a por, és tompa dübörgés hallatszik. – Hét: pályaelemek betáplálva. Hat: fedélzeti rendszer ellenőrzése befejeződött. Öt: tolóerő nullán. Négy – a dübörgés magas hangú sivításba csap át, és az egész rakéta rázkódni kezd – finom korrekciók. Három: tolóerő fokozatosan növekszik. Kettő: torony kiold. Egy – Jonasnak már majdnem ordítania kell, ha azt akarja, hogy hallani lehessen a hangját – egy: a fúvókák működnek. Nulla: start!

A zaj fülsiketítő, a föld remeg a lábuk alatt, az edények ugrálnak az asztalon. A tatból legalább húsz láb hosszú lángcsóva csap ki, amikor a rakéta elszakad a földtől és nagyon lassan emelkedni kezd. Egy pillanatra meginog, de aztán felgyorsul, és néhány másodperc múlva már el is tűnik a szemük elől.

Paul letépi a fejéről a hegesztőszemüveget, és kirohan a bunkerból.

– Sikerült, sikerült, sikerült! – kiáltozza. Piszkos arcán végig csurog a veríték. Ms. West hunyorogva áll meg mellette, és nyakát hátraszegve felfelé bámul.

– Azt hiszem, kissé keletre tért el – jegyzi meg Jonas, miközben csatlakozik hozzá. Ő még nem vette le a hegesztőszemüveget. – De azért lenyűgöző volt, nem?

– De az volt. Mondja csak, professzor úr... ön szerint léteznek más értelmes lények is?

– Mármint hogy az emberen kívül? De hogy jön ez ide? – Jonas elgondolkozva dörzsöli az állát. – Idegen bolygók, meg minden? Nos, hallani ezt-azt, vannak elméletek, de biztosat senki nem tud. Egyelőre... amikor fiatal voltam, persze én is olvastam Wells-t, és hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem volt rám nagy hatással, de a tudományos-fantasztikus irodalom egy dolog, és egy teljesen másik a tudomány. Márpedig én nem regényeket, hanem kutatási jelentéseket szoktam publikálni. nem úgy, mint Ciolkovszkij. De nézze csak – mutat felfelé – már jön is vissza a rakétánk. Jókora krátert fog maga után hagyni... ott, arra. Jöjjön, menjünk oda.

– Mindjárt, csak előtte szeretnék még valamit kérdezni – Ms. West a táskája csatjával babrál. – Mit gondol, önnek, professzor úr, vannak ellenségei?

Jonas értetlenül néz rá egy pillanatig.

– De gyorsan ugrál az egyik témáról a másikra, kisasszony, ez valami újságírói fogás? Össze akar zavarni? Ellenségeim?

– Igen, ellenségei. Olyanok, akikkel nem ért egyet. Vagy akik konkurenciát jelenthetnének önnek. Vagy akik…

– Persze, hogy vannak... Vannak ilyenek is meg olyanok is. Vannak például olyanok, akiket megsértettem egy tudományos konferencián... – megvonja a vállát. – Tavaly például az Annapolis-i konferencián egy Truax, igen, azt hiszem valami Robert Truax nevű angol fickó mindenféle képtelenséggel állt elő a nagy gyorsulások élettani hatásairól az én szekciómban. Vagy vannak, akiknek visszadobtam a cikkét, amikor még az Astronautics-ot szerkesztettem... Arthur E. Klein meg a többiek a GALCIT project-ből. Meg ott van szegény Tony Clair... biztosan róla is hallott már, kisasszony. A személyi titkára gyilkolta meg még a háború elején. Vele sem voltam valami jóban. Meg... de nem érdekes. Szerintem mindenkinek vannak ellenségei, a tudomány már csak ilyen. És az ellenségeskedés mindig konkurenciát is jelent. De most már menjünk.

– És halálos ellenségei? – kérdezi Ms. West még mindig a táskája zárjával babrálva.

– Ugyan, dehogy, hova gondol, legfeljebb nem köszönünk egymásnak, ha találkozunk. Levegőnek nézzük egymást. De... miért kérdezi?

– Nem csupán kíváncsiságból, hanem azért is, mert ideküldtek, hogy tegyek fel Önnek néhány kérdést, jegyezzem meg a válaszokat, aztán... aztán tegyem el magukat láb alól. Aztán az ön vetélytársai fognak következni.

Ms. West a táskájából egy .22-es Schwartzlose ismétlőpisztolyt húz elő, és ráfogja a professzorra.

– Már itt is vannak értem – mondja.

Dél felől, a Nap irányából egy közeledő repülőgép motorjának zümmögése hallatszik.

3. A Tűz és a Jég harca

Félgömb alakú német bunker a Sarkkörön túl, tél, hó, jég. Hermetikusan záródó ajtók, Egyetlen, kisméretű, három inch vastag páncélüveg ablak. A falak mellett összesen hét ágy, de szemmel láthatóan csak ötöt használnak; középen szürke fémasztal, rajta egy meglehetősen zsírfoltos és összefogdosott pakli kártya meg egy sakktábla, ezen a fekete futó a bástya és a ló segítségével megmattolja a fehér királyt, aminek csak egy parasztja és egy futója maradt; kissé odébb egy csomag Zener-féle kártya, legfelül a háromszög és alóla félig kilóg a kör; egy viaszosvászon borítójú füzet, néhány tűhegyes grafitceruza, egy Enigma típusú, fémborítású rejtjelező készülék, egy arcával lefelé fordított fénykép „Mindörökre a Tiéd, Ilse Hoegel” felirattal a hátulján meg egy Freya típusú rádióadó. Oldalt egy fémállványon vastag könyvek, valamiért oda vannak láncolva a polchoz, és mindegyik fekete gerincén ott látható a birodalmi sas arany dombornyomással – a karmai között horogkeresztet tart. A mellékhelyiség egyben zuhanyzó is. A mennyezeten sárga, szürke és vörös színűre festett csövek futnak végig. Néhány, a padlóhoz csavarozott fémszekrény és néhány különös formájú készülék: ezek valószínűleg edző– és kondicionáló gépek lehetnek, de most nem használja őket senki.

Az egyik SS fején fülhallgatóval a rádióadó mellett ül, és sebesen jegyzetel, a másik négy a bejárattal szemben lévő falnál a szintén a padlóhoz csavarozott, különlegesen kipárnázott székeken gubbaszt: nem is annyira székek, hanem biztonsági hevederekkel felszerelt fotelok. Leginkább még a pilótaülésekre emlékeztetnek. Mindegyik SS frissen van borotválva, az egyenruhájuk viszont meglehetősen piszkos.

Az arcuk sápadt és beesett, és a szemük véreres. Nagyon soványnak látszanak.

– Kíváncsi vagyok, mit talált már megint ki Berlin – mondja az egyikük halkan.

– Mit gondolsz – feleli egy másik, akinek ritkás ősz, haja van – , mit gondolsz, ugyan mit? Lefogadnám, hogy megint valami rossz hír.

– Ja, biztosan. Fogadni mernék, hogy semmi értelme ennek az egésznek, és biztosan...

– Ahelyett, hogy örülnél neki, hogy itt lapulhatsz – szólal meg a harmadik, és kissé előre hajol. – A többiek a Harcoló Testvériségtől az orosz állatokkal verekszenek, vagy éppen most kap találatot a tengeralattjárójuk valahol a Csendes-óceánon. Én csak tudom, hogy az milyen, 137 merülést csináltam végig, és mesélhetnék, hogy miket láttunk, nekünk meg most semmi más dolgunk nincsen, mint itt lapulni. Drescher ezredes...

– Drescher ezredes... Ludwig, ezerszer hallottuk már a történetedet – vág a másik szavába az ősz hajú ingerülten -. Drescher ezredes ezt mondta, Drescher ezredes azt mondta. Egyedül azt felejtette el megmondani, hogy mi értelme van ennek az egésznek. Itt döglődünk fél éve, és te Drescherről papolsz nekünk, aki valami dr. Otza nevű féreg kifutófiúja, aki...

– Elég legyen már! – csattan fel a negyedik SS, aki eddig nem szólalt meg. – Karl, megfenyíttetlek, ha nem hagyjátok abba.

– Jawohl. Értettem, Schröter őrnagy – az ősz hajú mereven bámulja a padlót maga előtt. – Vigyázni fogok.

– Az lehet, hogy kevés lesz – jegyzi meg a rádiós levéve a fejéről a fülhallgatót. Egy pillanatig elgondolkodva tartja a kezében az apró betűkkel, sűrűn teleírt papírlapot, a szeme természetellenesen csillog. – Berlin azt mondja, hogy már most sincs odakint valami remek idő, és...

-... ezért igazán nem érdemes Berlinhez fordulni – jegyzi meg a Ludwig nevű SS. – Menj ki járőrbe, és majd rájössz te is.

– Tehát Berlin azt mondja – ismétli meg a rádiós –, hogy holnaptól igazi ítéletidő várható dr. Göbbels meteorológiai hálózata szerint. Olyan hideg, amilyen ötven éve nem volt. De az is lehet, hogy száz éve. Meg persze viharos erejű északi szél, meg hófúvás. Állítólag legalább nyolc-tíz napon keresztül, de lehet, hogy tovább is.

Mind az öt férfi hallgat néhány pillanatig.

– Csak nem azt akarod mondani... – kezdi Schröter őrnagy, de nem fejezi be a mondatot.

– De igen. Azt mondták, hogy az Odin fel sem fog szállni. Holnapután pedig átvezénylik Berlin mellé... csapatszállítónak. Szükségük van a Junkersekre, és...

– Csapatszállítónak? De hát... de hát ezt nem tehetik – mondja Ludwig.

– Igazán? Akkor magyarázd meg nekem, hogy miért nem – Karl, az ősz hajú SS már majdnem kiabál. Felpattan a székéről, de aztán összeszedi magát, és már vissza is ül.

– És még mit mondott Berlin? – kérdezi Schröter őrnagy.

– Hát azt, hogy dr. Otza hivatalának számításai szerint öt embernek biztosan kevés lesz az élelem. Négynek... vagy még inkább háromnak viszont biztosan elég lenne.

– Értem, tehát ezt mondták. És a következő Junkers mikorra várható? A Thor...

– Azt még nem tudták megmondani, uram.

– Értem – ismétli meg az őrnagy, nehézkesen feláll, és végigméri a többieket. Megigazgatja a zubbonyát. Azok zavartan viszonozzák a pillantását.

– Esetleg ha valaki megpróbálna elvergődni a G-9-es bázishoz...

– Nem hinném, őrnagy úr – válaszolja a rádiós lesütve a szemét. – Berlin szerint azok még rosszabb helyzetben vannak, mint mi. Nem is olyan régen még tizenöten voltak, aztán elromlott valami a bunkerban… az egyik sárga főnyomócső, és Berlin szerint már csak négyen vannak. Rájuk viszont hadbíróság vár.

– Miért? -kérdezi Karl rekedten.

– Hogy miért? – válaszolja a rádiós egészen halkan. – A vád kannibalizmus lesz ellenük, és ránk is ez vár, hacsak...

– Akkor két önkéntest kérek. Kettőt – vág közbe az őrnagy. – Tehát?

Eltelik egy fél perc, de senki nem jelentkezik. Az SS-ek összeszorított szájjal, hamuszürke arccal merednek maguk elé. Hallani lehet, amint a fejük felett, a sárga, vörös és szürke csövekben zubogva áramlik valami folyadék.

– Értem... akkor így is jó lesz. Én fogom kijelölni őket – mondja Schröter, és megdörzsöli a homlokát. Egyenként végigméri az embereit.

– Akkor legyen... Karl, te leszel az egyik. És te a másik, Günter – int a fejével a rádiós felé.

– De őrnagy úr, ha én vagyok az egyik, akkor ki fog Berlinnek...

– Csak Karlnak könnyíted meg a helyzetét, ha most rögtön lelöveted magad – mondja az őrnagy.

– Értettem, uram.

– Ti pedig – fordul a másik két SS-hez Schröter– ti pedig majd ügyeltek rá, hogy minden szabályosan menjen.

– Igenis, őrnagy úr – válaszolják azok majdnem egyszerre.

– Rendben, akkor lehet készülődni.

Mind az öt SS a szekrényéhez lép, és öltözködni kezd.

– Ezzel – mondja Schröter. A szekrényéből két hosszú, legalább 15 inch-es, fekete pengéjű kést vesz elő. A kések nyele acélkoponyában végződik. A pengéjükbe vésett felirat szerint „Feuer und Eis bekämpfen sich seit Entstehung der Welt”, „Tűz és Jég küzdenek egymással a Világ teremtése óta”.

– A Testvériség fegyvere – mondja. – Ti is tudjátok.

– És melyikünk lesz a Tűz? – kérdezi a rádiós. – Húzzunk sorsot?

– Igen.

– Jó, enyém a Birodalmi Sas – Karl a zsebébe nyúl, feldob egy érmét, és nézi, ahogy az pörögve a földre hull.

– Sas, eltaláltam.

– Te a Jég leszel, Günter – az őrnagy közben befejezi az öltözködést, felhúzza a fehér álcaruha cipzárját, és az ajtóhoz lép. Elforgat egy kereket, a kapu félrecsúszik, és be lehet látni a halvány vészfényekkel megvilágított, alig három lépés hosszú zsilipkamrába.

– Karl, te menjél előre.

– Jawohl, Herr Kommandant. Igenis, uram – válaszolja az ősz hajú SS.

Egymás után bukkannak ki a térdig érő, porhanyós hóba, megállnak, topognak, hátrahajtják a fejüket és felbámulnak a teljesen fekete égbolton ragyogó csillagokra. Metszően hideg van, de a levegő meg sem mozdul.

A csillagok elképzelhetetlenül messze vannak.

A bunkerből egy legalább ötven láb hosszú pózna nyúlik a magasba. Az őrnagy elfordít egy kapcsolót, bekapcsolja a pózna tetején lévő reflektort, és mindannyian hunyorognak egy ideig.

– Hát... nem úgy néz ki, mintha dr. Göbbels meteorológusai eltalálták volna az igazságot – jegyzi meg végül Karl.

– Nem az számít – mondja Schröter. – Hanem az, hogy le fog-e szállni itt a Junkers... mondjuk egy hónapon belül.

– Szerintem szándékosan csinálja ezt Berlin – mondja a rádiós. – Szerintem azt akarják, hogy kénytelenek legyünk kiirtani egymást, és csak a legerősebbek maradjanak életben, akik...

– Szerintem pedig annak nem lenne semmi értelme – az őrnagy tíz lépést megy előre, kilencven fokkal jobbra fordul, újabb tíz lépés, újabb forduló. Újabb kilencven fok.

– Ekkora lesz a küzdőtér. Aki elhagyja, azt lelövöm. Most pedig...

Karl és a rádiós a küzdőtér közepére mennek. A hó csikorog a csizmájuk alatt. Megállnak egymással szemben. A pózna végén lévő reflektor bevilágítja az egész területet. Egyszerre emelik fel a késeiket.

–... Im Namen der Bruderschaft. A Testvériség nevében. Csapjon hát össze a Tűz és a Jég – mondja az egyik SS szertartásosan.

– Rajta! – kiáltja az őrnagy.

Karl rögtön előre lendül, és a rádiós felé szúr, de az a vastag öltözék ellenére is meglepő könnyedséggel tér ki. Aztán átmegy ellentámadásba: egy szemmel szinte követhetetlenül gyors mozdulat, a pengéje az utolsó pillanatban irányt változtat, és végigvágja Karl holmokát.

Mind a ketten zihálva szedik a levegőt, és a lélegzetük dérként csapódik le.

– Két napi cigarettában fogadok, hogy Karlnak csak a pofája nagy, de ő fogja ott hagyni a fogát – súgja az egyik SS a másiknak. Így fehérbe öltözötten lehetetlen megkülönböztetni őket.

– De hiszen Günter a Jég… – válaszolja a másik SS is súgva. – De jó, nem bánom, fogadjunk.

Közben Karl a szemébe csepegő vérrel mit sem törődve ismét támadásba kezd, teljesen előre dőlve szúr, és sikerül is megsebeznie a rádiós alkarját, aki fájdalmasan felszisszen.

– Kétkezes vagyok – mondja Günter csúnya grimasszal, de még mielőtt fogást válthatna, Karl egy csuklómozdulattal kiveri a kezéből a pengét, ami úgy tűnik el a hóban, akár a vízben a kő.

A rádiós hátrálni kezd.

– Állj meg, a küzdőtér szélénél vagy! – kiált rá az őrnagy.

– Ugye, hogy mégis a Jég marad alul – súgja az egyik SS, és egészen előre dőlve nézi a küzdelmet. – Mégis a Tűzre kellett volna fogadnom, hiszen...

– Most már késő meggondolni magad, és...

Ebben a pillanatban Karl ráront a rádiósra, és annak csak arra marad ideje, hogy védekezően maga elé kapja a tenyerét, és azt már át is fúrta a kés. A sötétvörös vér valósággal spriccel a sebből.

– Verdammt! A rohadt életbe! – üvölti a rádiós, és még mielőtt Karl visszaránthatná a pengét, előreveti magát, feldönti az ellenfelét, és már ott is dulakodnak a hóban. Pár pillanatig nem lehet megkülönböztetni a küzdőket, alul és felül, alul és felül vannak megint, de végül Karl kerül jobb helyzetbe, és csupán egy pillanatig habozik, hogy hová szúrjon, a torokba vagy a szív felé, de ez a pillanat is soknak bizonyul.

A rádiós ép bal kezének élével teljes erőből a torkára sújt.

Talán még a bezúzott gége reccsenését is hallani.

Aztán a győztes lehengeríti magáról az immár élettelen testet, és nagy nehezen talpra áll.

– Adjatok már valami kötszert, mert még el fogok vérezni – mondja erőtlen hangon. Köhög.

Az őrnagy egészen közel lép hozzá, és egy Walther PPK-t szorongat a kezében.

– De hát miért... – kezdené a rádiós. Halk pukkanás, és a mellén vörös folt kezd terjedni. Hangtalanul roskad össze.

– Vigyék hátra – mondja az őrnagy. – Mind a kettőt.

A két megmaradt SS egymásra néz, lehajolnak, megfogják a hullákat, és a lábuknál fogva vonszolni kezdik.

Keresztülhaladnak a fénykörön, megkerülik a félig a hóba ásott bunkert, és egy perc múlva odaérnek valamihez, ami leginkább egy kisméretű kazánhoz hasonlít. Egy kerék elforgatásával kinyitják az ajtaját.

Ezen a részen majdnem teljes a sötétség.

– Na, rugaszkodjunk neki – és belökik bajtársaik tetemét a kazántérbe.

– Nem értem, hogy mire jó ez az egész, és...

– Én sem, de abban biztos lehetsz, hogy egy hét múlva semmi nem marad belőlük. Még a csontok sem, mert dr. Otza átkozott szerkezete egyszerűen felfalja őket. Semmi, érted? Amikor a múltkor...

–...aha, emlékszem... és most már csak hárman vagyunk. Az őrnagy pedig biztosan tudja, hogy mit miért tesz, ugye?

Becsukják a birodalmi sassal díszített, különleges fémötvözetből készült ajtót, és visszaindulnak.

A hó ropog a lábuk alatt. Rettenetes a hideg, és immár éjszaka van, örökös éjszaka.

4. Az összecsapás

Berlin, Adolf Strasse, karácsony. Az utca bal oldalán egy Speer által emelt épület, a Halle des Übermenschen: a Felsőbbrendű Német Faj Csarnokának kupolája, előtte 120 láb hosszú rudakon horogkeresztes zászlók; az épületet, mintha csak béke lenne, nagy erejű reflektorok világítják meg, de körülötte ott vannak beásva a hóba a légelhárító ágyúk. A parkolóban álló autókra horogkeresztes karszalagot viselő fegyveresek vigyáznak.

Este tíz óra lehet, és az ablakok a bombatámadás-veszély ellenére is olvadt aranyként fénylenek. Egy ezüstszínű Rolls-Royce kanyarodik a felhajtóhoz, és sofőregyenruhába bújtatott, magas, szőke férfi száll ki belőle.

– Erre parancsoljon, báró úr – mondja a bal hátsó ajtót kinyitva. A lélegzete fehéren kavarog a levegőben.

– Köszönöm, Rudi, de előbb a hölgyet – mondja a kocsi ülésében hátradőlve a Wehrmacht-tiszt. A Birodalom néhány legnagyobb kitüntetését viseli. A sofőr majdnem futva engedelmeskedik neki.

– Kérem, kisasszony.

– Köszönöm – egy nő száll ki a jobb hátsó ülésből. Drága bundát visel, és kissé elfogódottnak látszik.

– Jöjjön, Ilse, nem örülnék neki, ha lemaradnánk az elejéről – a Wehrmacht-tiszt belekarol a nőbe. – Azt hiszem, már így is késében vagyunk.

– Nem, még éppen időben vagyunk, Báró úr – mondja a sofőr. – Igazán igyekeztem.

– Dann ist gut. Akkor jó. Várjon meg itt – a Wehrmacht-tiszt és az Ilse nevű nő megindulnak felfelé az Albert Speer által tervezett lépcsőkön. A hó a környező fákon meg díszcserjéken akár a porcukor: van valami egészen valószínűtlen az egész jelenetben.

– Annyira izgulok – suttogja a nő még szorosabban a Wehrmacht-tiszthez simulva. – De tényleg annyira.

– Azt mondják, Ilse, hogy talán még a Führer is itt lesz, de dr. Göbbels egészen biztosan. Meg még sokan azok közül, akik számítanak. Ezért jöttünk el mi is, pedig... pedig higgye el, hogy tudtam volna jobb programot is kettőnknek karácsony estére.

– Elhiszem – Ilse megszorítja a Wehrmacht-tiszt kezét.

Felérnek az emberi léptékűnél nagyobbra méretezett lépcső tetejére az álgörög márványszobrok között: a Harcos halála, a Győztesek és a Hős. A bejáratnál libériás ajtónállók fogadják őket mélyen meghajolva. Odabent a kristálycsillárokkal megvilágított díszterem fényárban úszik. A falakat vörös-fekete horogkeresztes zászlók díszítik.

– A kabátját, őrnagy úr, ha megengedi. A kabátját, asszonyom. És szórakozzanak nagyon jól ezen a mai, egészen különleges karácsony estén.

– Szerintem jól fogjuk érezni magunk – mondja a Wehrmacht-tiszt, és már bent is vannak. Egy pillanatra valósággal elkábítja őket a fény, a zaj, a ragyogás, a tömeg moraja. A terem belseje olyan hatalmas, hogy elférne benne akár a Reischtag is. A geometriai középpontban egy kör alakú, kb. 30 láb átmérőjű porond: fehér kötelek veszik körül, az egyik fele feketére, a másik fele sárgára van festve. A gömbhéj alsó felébe épített karzatokat már majdnem megtöltötték a náci világbirodalom előkelőségei. A nők szőkék és ragyogóan szépek, és majdnem mindegyik férfi egyenruhát visel.

– Teljesen ilyennek képzeltem... – suttogja Ilse egy pillanatra megtorpanva, és gyorsabban szedi a levegőt. – …ez a Speer tényleg egy zseni. Ilyen nagyszerűt csak egy zseni álmodhat meg. Más nem is lenne méltó a Birodalomhoz.

– Én is ilyennek képzeltem, de élőben talán még lenyűgözőbb – a Wehrmacht-tiszt odabiccent egy bajtársának. – Szervusz, Otto. És nézze, csak, Ilse, itt van... ott elől, jobbra...

–...csak nem a Führer? Hol? – kérdezi Ilse izgatottan, kipirult arccal, és a Wehrmacht-tiszt karjára támaszkodik.

Az feltűnően tisztelettudóan hajol meg egy tőlük 15-20 lépésnyire álló, alacsony, vékony, középkorú, szemüveges férfi felé, aki semmitmondó, barna ruhát visel.

A szemüveges férfi udvariasan visszabiccent.

– Nem, nem a Führer, hanem Dr. Otza. Tudja, ha majd valamikor a távoli jövőben megírja valaki ezeknek a diadalmas éveknek a történetét...

–... és miért is ne? Hiszen még az is lehet, már mondtam is a főszerkesztőmnek, hogy én szeretném majd megírni a Land und Blut: a Föld és Vér egyik mellékletébe a végső győzelem után, és...

–...tehát ha lesz egy ilyen, még akkor sem biztos, hogy bárki emlékezni fog rá. Pedig a világ többet köszönhet neki, semmint gondolná. Csak éppen dr. Otza szeret a háttérben maradni... De mondja csak, Ilse – kérdezi a Wehrmacht-tiszt látszólag témát váltva –, Ön szerint ki rendezte ezt a ma esti ünnepséget szeretett Führerünk számára, és ki hívta meg velem együtt Önt is?

– Dr. Göbbels, nem? A meghívón az állt, hogy Dr. Göbbels az, aki...

– Á, dehogy. Dr. Otza. És bármiben lefogadnám, hogy ez az egész összecsapás, a Tűz és Jég harca... ez az egész színjáték...

–... szintén az ő ötlete volt, igaz?

– Igen. De nézze csak, már itt is vagyunk. – A Wehrmacht-tiszt egy fekete plüssel borított, kettős páholyhoz vezeti Ilsét. – Jöjjön.

Kényelmesen elhelyezkednek, és egy szolga azonnal italt hoz nekik.

Ilse közben odaint egy szmokingot viselő, elegáns férfinak.

– Ki volt ez? – kérdezi a Wehrmacht-tiszt. Iszik egy kortyot, és forgatni kezdi a kezében a metszett üvegpoharat.

– Ez? Joachim. Tudja, Joachim Gustavson, Speer szárnysegédje. Onnét ismerem, hogy szokott néha írásokat hozni a Land und Blutba. A faji felsőbbrendűség és az építészet… a germán szellem építészeti nagysága... meg ilyeneket. nagyon tehetséges. Azt mondják, hogy Speer egyes beszédeit is ő írja meg. Meg állítólag részt vett ennek az épületnek a tervezésében is... és közöltünk is egy cikket, hogy milyen lesz, ha elkészül. De ez még nem volt benne – Ilse egy szürke fémdobozra mutat, ami az előttük lévő szék háttámlájába van beleépítve.

– Nem is lehetett, mert ez itt – a Wehrmacht-tiszt megkocogtatja a körmével a képernyőt – a Telefunken fejlesztette ki még a Háború elején, de csak most kezdték gyártani. Televizornak nevezik, gondolom, hallott már róla. Igaz, hogy csak fekete-fehér, de visszanézhetjük rajta a legizgalmasabb jeleneteket... elég ezt a gombot itt elfordítani, látja? Dr. Göbbels autójába is be van egy ilyen szerelve meg persze a Führerébe is. De ők ezen keresztül beszélni is tudnak egymással, mintha csak telefonálnának, és közben látják, hogy ki van a vonal másik végén. Ismertem egy fiatal mérnököt, aki annak idején a Telefunkennek dolgozott... a barátom volt, és azt tervezte, hogy ugyanezt megcsinálja háromdimenziósra is, hogy a tárgyak teljesen életszerűek legyenek, és az embernek kedve támadjon kinyújtani a kezét és megfogni. Aztán....

–...aztán elesett? – kérdezi Ilse. Ő is iszik egy kortyot. – Jó ez a francia konyak.

– Lehet, hogy elesett, de nem tudom. Hogy őszinte legyek, Ilse... az én kezem nem ért el eléggé messzire ahhoz, hogy kiderítsem, mi történt vele. Tudja, hogy van ez: egy harcoló alakulatnál könnyebb meghalni, mint befolyást szerezni. Márpedig az ilyesmi kiderítéséhez befolyás is kell – a Wehrmacht-tiszt int az egyik arrafelé haladó szolgának. – Még egyszer ugyanezt.

– Máris, uram.

– Akárcsak az én... volt vőlegényem – mondja habozva Ilse. – Rádiós volt, aztán különleges szolgálatra vezényelték, és azóta sem hallottam felőle. Szomorú történet. De, gondolom, ezt már úgyis tudja.

– Természetesen tudom. – A Wehrmacht-tiszt arany cigarettatárcát vesz elő, kinyitja, rágyújt és kifújja a füstöt. A cigarettatárca sarkában ott a bárói korona. – Az én helyzetemben az ember nem engedheti meg, hogy tájékozatlan legyen, és bár mindent mi sem tudunk, azért nekünk is megvan a magunk... nevezzük talán úgy, hogy hírszolgálata a Wehrmachtnál, amit olykor igénybe vehetünk. Nem mindig persze, de most például igen.

– Értem – Ilse megérinti a Wehrmacht-tiszt kezét. – Akkor akár ne is mondjak semmit magamról, mert úgyis tudja.

A Wehrmacht-tiszt felnevet:

– Nem, ilyesmit én soha sem mondtam: Önnel kapcsolatban mindenre kíváncsi vagyok. Tudja, nagy különbség van aközött, hogy egy ócska másolópapírra gépelt szövegből értesülök-e róla, vagy a saját, gyönyörű szájából hallom, hogy, Ön, Ilse... de figyeljen csak! Már kezdődik is.

A fények elhalványulnak, megszólal egy gong.

– Hölgyeim és uram, következzen hát a végső összecsapás – mondja egy szmokingot viselő férfi a pódium közepén minden bevezetés nélkül, és a mikrofonok robajlássá erősítik a hangját. – Kampf für die blutgetränkte Erde, für den Lebensraum und für das Überleben unserer überlegenen Rasse: harc a véráztatta földért, az élettérért és felsőbbrendű fajunk fennmaradásáért, amely...

– Ez Lothar Bachmann, a Führer házi színésze – súgja a Wehrmacht-tiszt Ilse fülébe. – Még a ’20-as évek elején, a Sörpuccs idején csatlakozott a Mozgalomhoz, és most saját színésziskolája van Berlin mellett, Haldessében... Meg lettem volna lepődve, ha nem ő konferálja fel a mai estét.

– Igen, én is ismerem. Még az is lehet, hogy csinálok vele egy interjút a közeljövőben. Állítólag már majdnem minden engedély megvan hozzá. De... de miért éppen fekete és sárga? – kérdezi Ilse a kezében forgatva a metszett kristályüveg-poharat. – A vörös és a fehér szerintem logikusabb lenne.

– Igen, de dr. Otza szerint a jég valójában fekete, ha valahol a Sarkkörön túl eléggé mélyre hatolunk le, ahol már nem szennyezi a levegő. Ezért fekete egyébként az SS egyenruhája is. Mert az ellenségeink számára az SS... de hiszen érti.

– Igen.

– Az arany pedig a Nap és a lángok színe. Majd ha meghódítottuk az egész Földet és minden talpalatnyi helyet a Wehrmacht tart majd az ellenőrzése alatt, akkor az SS egyenruháját is aranyszínűre cserélik... legalábbis hallani ilyesmit.

– Hát ami azt illeti, eléggé valószínűtlenül hangzik, de van benne valami emelkedett költőiség – mondja Ilse. A kupolát betölti Bachmann szavainak dübörgése.

– Igen, az. Söhne der Sonne: a Nap Fiai... állítólag így fogják őket nevezni – a Wehrmacht-tiszt előre hajol, igazgatni kezd egy gombot a televízoron, és a következő pillanatban olyan közelről látják Hitler házi színészének arcát, mintha alig egy lábnyira állnának tőle.

– Az arany sarokban Ulrich Kaufmann – rikoltja az, és a közönség egy emberként hördül fel.

– Miért... ki ez a Kaufmann? – kérdezi Ilse.

– Kaufmann? Nem hallott még róla? – a Wehrmacht-tiszt elgondolkozva morzsolgatja az ujjai között az újabb, meggyújtatlan cigarettát.

– A fekete sarokban Gottlieb Jäger, aki... ma végre egészen biztosan veszíteni fog – Hitler házi színészének vonásai egészen eltorzulnak a gyűlölettől a név kimondásakor. Néhányan felugranak a helyükről, öklök emelkednek a levegőbe. A kakofónia egy pillanatra elnyomja Bachmann hangját.

– És hogy ki ez a Jäger, ugye? – kérdezi most a Wehrmacht-tiszt majdnem kiabálva. Előrehajol, elfordít egy kapcsolót, és a képernyő máris elsötétül. – Inkább hagyjuk a televízort, jó?

– Jó, de most már igazán kíváncsivá tett – mondja Ilse, és rámosolyog a tisztre. Mostanra szemmel láthatóan a fejébe szállt az ital. A reflektorok megvilágítják a pódium átellenes sarkaiban álló két meztelen felsőtestű, bokszkesztyűs férfit. Kissé odébb, a korláton túl egy kezeslábasba öltözött technikus pásztázza kamerával a küzdőteret, ruhája hátán a Telefunken felirat van ezüstszínű betűkkel kivarrva.

– Nos, kétségtelenül Jäger az egyszerűbb történet – mondja a Wehrmacht-tiszt. Ahhoz még túl fiatal volt, hogy részt vegyen a 36-os berlini olimpián... meg aztán valószínűleg nem is lett volna rá hajlandó, mert... úgymond nem ért egyet a nácizmussal. Tulajdonképpen az is valóságos csoda, hogy még egyáltalán életben van. Valami elképzelhetetlen szegénységből küzdötte, sőt, mit küzdötte, szó szerint verekedte fel magát az Alexanderplatz mögötti nyomornegyedekből, a Russen-házakon túlról... tudja, ezt nevezik Gyártelepnek... és egy olyan harcművészeti zseni... tudja, valaha én is öklöztem, tehát meg tudom ítélni, hogy olyan, aki nemzedékenként legfeljebb egy születik. Erős, robbanékony és halálosan veszélyes. És ami a legfontosabb, soha nem adja fel.

– És az... az a másik? Ezek szerint ő az esélytelenebb?

– Kaufmann? Nem, azt azért nem mondanám. Tavaly ilyenkor még senki sem hallott róla, aztán egyszerre csak mintha a semmiből bukkant volna elő. Véletlenül éppen ott voltam, amikor jelentkezett a Wehrmacht házi bajnokságára Kustenbergben, és mivel korábban még egyetlen meccset sem játszott, valakinek kezeskednie kellett érte. És mit gondol, Ilse, ki állta a nevezési díját?

– Hát... nem is tudom. Talán... – kérdezi habozva Ilse – talán Bachmann, és ezért van most itt? Vagy maga a Führer?

– Á, dehogy. Dr. Otza személyesen. Minden fontos dolog mögött ő áll. És ami azt illeti, mint mindig, most is pontosan tudta, hogy mit csinál. Kaufmann az első összecsapásokban csak téblábolt a szorítóban, számolatlanul kapta az ütéseket, és még meglegyinteni sem tudta az ellenfelét. Az akkori bajnok, egy Ruckenberg nevezetű szász fickó, Guardian őrnagya, aki azóta el is esett Sztálingrádnál, négyszer is a padlóra küldte. És Kaufmann helyében bárki más lent is maradt volna. De ő nem. Szépen megvárta, amíg rászámolnak, feküdt a padlón és megpróbált egyenletesen lélegezni, aztán felkelt, és... valahogy mindig egyre keményebb és jobb volt, mint korábban. Az ötödik menetben már egészen ügyesen hajolt el Ruckenbeg bombái elől, és a nyolcadik vagy kilencedik menetben a szász mintha már a saját tükörképével verekedett volna, és aztán annyira elbizonytalanodott, hogy végül még megverni is hagyta magát... Persze mindenki fel volt háborodva, hogy mire volt jó ez a színjáték, csak dr. Otza ült mosolyogva a díszpáholyban, és annyit mondott, hogy szó sem volt semmiféle színjátékról. Amikor pedig később néhányan megpróbálták elkapni Kaufmannt az öltözőben, nos... – a Wehrmacht-tiszt megvonja a vállát –...akkor kettőt vagy hármat egyszerűen megölt a Hadsereg legjobb verekedői közül, és...

–...de hát hogyan lehetséges ez? – kérdezi. Ilse kezében az üres pohárral. Odalent, a küzdőtér közepén két alak éppen most indul meg egymás felé.

– Nos, hallani ezt-azt – a Wehrmacht-tiszt előveszi az öngyújtóját, habozik egy pillanatig, aztán rágyújt. – Olykor egészen fantasztikus híreszteléseket is. Például azt, hogy ez a Kaufmann egy afféle gólem, egy homunculus vagy nem is tudom, minek nevezzem, amit dr. Otza mesterségesen teremtett meg valamelyik Birkenau-i laboratóriumában... ki tudja, milyen módszerekkel. Der vollkommener Kämpfer: a tökéletes harcos, és ha nagyon elhúzódik a Háború, és az oroszok vagy az angolszászok végül túlságosan kemény diónak bizonyulnának, akkor...

-... de hiszen éppen valami ilyesmi történik most, nem? – mondja Ilse.

– Ugyan már. Legfeljebb pillanatnyi lendületvesztésről van szó: eddig túlságosan gyorsan nyomultunk előre, és túlságosan hosszúvá váltak az utánpótlási vonalaink – válaszolja a Wehrmacht-tiszt ingerülten, és lepöcköli a hamut. – De azért vitathatatlanul fölényben vagyunk. Ami pedig a Kaufmannokat illeti, rájuk szerintem leginkább a Föld meghódításának végnapjaiban lehet majd szükség: amikor az utolsó, és ennek megfelelően a legkeményebb ellenállási gócokat kell elfoglalni. Azokat, akik mindvégig kitartottak ellenünk mondjuk Chile vagy Tibet magashegységeinek kolostorerődjeiben. Vagy a nagyvárosi gerillák ellen New York-ban meg Los Angeles-ben, akiket egyfajta természetes szelekció válogatott ki a túlélésre a háború évei alatt, és... De nézze csak, Ilse, én itt csak beszélek, ezek meg itt már el is kezdték.

– Kíváncsi vagyok, igaza lesz-e Kaufmann-nal kapcsolatban. Talán érdemes lenne megírni a Land und Blutba, vagy...

– Szerintem viszont jobban teszi, Ilse, ha ebből egyelőre kimarad.

– Értem. Ha ön mondja – feleli Ilse, és mind a ketten a küzdőtér felé fordulnak. Jäger odalent rendületlenül rohamoz, Kaufmann azonban mindig könnyedén félrehajol előle, és időnként bevisz egy-egy könnyű, de fájdalmas ütést.

A nézők ilyenkor egy emberként hördülnek fel.

– Nem hinném, hogy sokáig tudja még tartani magát – jegyzi meg a Wehrmacht-tiszt fejével az egyre fáradó Jäger felé intve, akinek már az egész teste verítéktől fénylik, a szája felhasadt, a bal szeme pedig be van dagadva. Már arra is alig van ereje, hogy hátráljon. – Mindjárt kész lesz. Nézze csak!

Kaufmann egy ütése állon találja Jägert. Annak megroggyan a lába, és még mielőtt visszanyerhetné az egyensúlyát, egy újabb ütés valósággal szétzúzza az orrát. A vér elborítja az arcát, félig vakon, lélegzet után kapkodva tesz egy lépést előre. Kaufmann pedig újból lecsap, és az ütés eltöri a csigolyáját.

Jäger homokzsákként zuhan a földre.

A nézők felugranak a helyükről, az épület beleremeg a diadalordításba.

– Így söpri el a Tűz a Jeget! – ordítja egy részeg ezredes az első sorban kivörösödött arccal. Érdemrendek borítják. Egyenruhája egyik ujja üresen lóg.

Közben Bachmann mikrofonnal a kezében berohan a küzdőtérre, és közvetlenül a holttest mellett torpan csak meg. Alig egy lépésnyire ott áll tőle karjait lazán a teste mellett lógatva Kaufmann, akinek arcán semmiféle érzelem nem tükröződik. Még a levegőt sem szedi gyorsabban.

– Így győzi le a Tűz a Jeget – kiáltja most Hitler házi színésze is már-már hisztérikusan –, hölgyeim és uraim, és ugyanígy fogja végezni Führerünk minden ellensége is, mire legfeljebb néhány éven belül meghódítjuk az egész Földet!

Oldalra hengeríti a holttestet, és ráteszi a lábát a mellkasára. Felnéz a széksorokra.

– Igen, így fogja végezni mindenki, aki szembeszáll velünk. És a Föld meghódítása még csak az első lépés, a Tűz és a Jég harca ugyanis egyben kozmikus küzdelem is, egy sosem látott méretű összecsapás nyitánya, amelyben majd az egész Univerzum jövője is el fog dőlni! És ennek a küzdelemnek a bajnoka Ulrich Kaufmann, aki... – Bachmann egy pillanatra megtorpan a beszédben: szemmel láthatóan a szavakat keresi. – Aki egy új embertípust testesít meg, egy új és felsőbbrendű, tökéletes embert! Igen, éljen Kaufmann! Igen, éljen a Harmadik Birodalmat majdan felváltó, az örökkévalóságig fennmaradó Negyedik Birodalom!

Hitler házi színésze leteszi a mikrofont, és előre nyújtott jobb kézzel tiszteleg. Közben énekelni kezdi a náci himnuszt, és pillanatokon belül mindenki csatlakozik hozzá. Ilse szemei könnybe lábadnak a meghatottságtól.

– Ilyenkor érzem csak, hogy milyen jó dolog is németnek lenni és a Párt tagjának – mondja, amikor végül visszaülnek a helyükre.

– Ez a Bachmann viszont túlságosan is messzire megy – jegyzi meg a Wehrmacht-tiszt szárazon –, és biztos vagyok benne, hogy ha megnéznénk, akkor valahogy túlságosan is tág lenne a pupillája. Biztos, hogy beszedett valamit. És az is biztos, hogy tényleg jónak kell lennie a Führernél, ha ezt elviszi szárazon.

– Miért, mit mondott, amit...

– Ugyan, Ilse, mondja csak, mikor olvasott Göbbels Propagandaminisztériumának közleményeiben utoljára holmi Negyedik Birodalomról? Kosmischer Kampf: kozmikus harc, felsőbbrendű ember meg hasonlók. Az ilyesmiket nap, mint nap hallani... na de a Negyedik Birodalom? Annál jobb, minél kevesebben tudnak az ilyesmiről, mert még arra fognak gondolni, hogy akkor a Harmadik Birodalom napjai meg vannak számlálva, és... – a tiszt legyint. – De szerintem nem kell magyaráznom.

Egy percig némán ülnek egymás mellett. Bachmann mostanra eltűnt a pódiumról, és elszállították Jäger holttestét is.

Egyre többen indulnak a kijárat felé. A távolból egy légvédelmi sziréna vijjogása hallatszik.

– Na, jöjjön, menjünk – mondja végül a Wehrmacht-tiszt. Felsegíti Ilsét, belekarol. Valahol egészen közel megdördül egy légvédelmi ágyú, aztán egy második, egy harmadik, egy tizedik is rákezd.

– Az átkozott jenkiknek úgy látszik, már a karácsony sem szent – jegyzi meg Ilse.

– Tulajdonképpen meg tudom érteni őket. Nagy fogás lett volna nekik, ha le tudnak bombázni minket, miközben itt ülünk és a Tűz meg a Jég mitikus párharcát bámuljuk: valósággal lefejezték volna a Wehrmacht-ot. És akkor... de nézze csak, Ilse – és feszesen meghajol dr. Otza felé.

Dr. Otza mosolyogva bólint.

– Á, Walter Roskowitz báró a mannheimi kadétiskolából. Ma este már másodszor találkozunk. És ki ez a gyönyörű nő önnel?

– Dr. Otza, ön még emlékszik rám? Engedje meg, hogy bemutassam önnek Ilse Hoegelt, a Land und Blut tudósítóját.

– Csakugyan, kisasszony? Gratulálok, szép hivatást választott magának, talán sehol máshol nem szolgálhatná jobban a Führer és a Harmadik Birodalom ügyét – dr. Otza megfogja Ilse kezét, és az illendőnél egy pillanattal később engedi csak el. – És mondja csak Hoegel kisasszony, tehetek önért valamit?

– Tulajdonképpen igen, doktor úr – mondja kissé zavartan Ilse. – Szeretném tudni, hogy mikor fogjuk végleg legyőzni legveszélyesebb ellenségeinket, a zsidókat, az angolszászokat és a kommunista Oroszországot.

– De hiszen kisasszony – válaszolja dr. Otza értetlenül – egyáltalán nem ők a mi legveszélyesebb ellenségeink.

Ekkor felugatnak a Kupola köré telepített légvédelmi ágyúk, a lámpák hunyorogni kezdenek, majd kialszanak, és hatalmas robbanás rázza meg az Albert Speer által tervezett épületet.

Köszönetnyilvánítás

A köszönetnyilvánítás nyilvánvalóan nem annyira az olvasók, mint inkább a szerző számára fontos, és most én is ezért szeretnék megemlíteni néhány embert. Először is volt feleségemet, Ágoston Mónikát, aki legalább olyan fontosnak tartotta, hogy elkészüljön A Negyedik Birodalom, mint én, és aki megteremtette a nyugodt munkához szükséges feltételeket. Nélküle nem jöhetett volna létre ez a könyv (mint ahogy más könyveim sem).

Szerdahelyi Katalin pedig készségesen lefordította a német szövegeket, de különben is minden értelemben nagyon sokat köszönhetek neki. Ez a könyv nem a személyes érzelmekről szól, de ennyit azért meg kellett említenem.

Mint ahogy azt is, hogy köszönet illeti Wayne Chapmant (Gáspár András), aki 2000 óta kísérte figyelemmel a Negyedik Birodalom létrejöttét, és amikor arra volt szükség, akkor mindig mellém állt, és biztatott. Az ilyesmi időnként felbecsülhetetlen segítség – miként az én esetemben is az volt.

Végül, de közelről sem utolsó sorban köszönetet kell mondanom Wayne Chapman-nek (Novák Csanád) is: ha minden kiadó úgy viszonyulna a szerzőihez, mint ő, akkor a világ egy kicsit másmilyen (és egy kicsivel jobb) hely lenne.

Úgy látszik, hogy a science-fiction írás egyik előnye, hogy az ember időnként olyanokkal is találkozik, akikkel érdemes.

A szerzőről

Galántai Zoltán 1964-ben született. Jövőkutató és író, aki PhD-t szerzett multidiszciplináris műszaki tudományokból (informatikai és filozófiai tudományok), és a BME-n meg a Képzőművészeti Egyetemen tanít. A Szépírók Társasága mellett a Magyar Írószövetség és a Magyar Irodalomtörténeti Társaság tagja is. Emellett az első magyar micronation, a Tlöni Nagykövetség alapítója:-), és mintegy két tucat könyvet (regény, SF, fantasy, egyetemi jegyzet, tudományos ismeretterjesztő vagy tudományos mű) írt. Jelenlegi tervei között sok minden szerepel egy jövőkutatásról szóló könyvtől A Negyedik Birodalom folytatásáig bezárólag.