Christian Pahlavi

A homokóra szemcséi

Az iráni sah unokaöccsének megdöbbentõ sorsa

Fordította: Kazanlár Szilvia

Borítóterv: Csáki István

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Les grains du sablier

L’étonnant destin du neveu du Chah d’Iran

© Editions Thaddée, 2 rue Casimir Delavigne, 75006 Paris

© Editions Thaddée, 2012

© Kazanlár Szilvia, 2012

© Tarandus Kiadó, 2012

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross G. út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó harmincnyolcadik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Kovács Attila Zoltán

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Tördelés, borítóterv: Magstúdió Design Kft.

Nyomdai kivitelezés: D-Plus Kft.

Felelős vezető: Németh László

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

EPUB ISBN 978-615-5261-11-4
PRC ISBN 978-615-5261-10-7

Pro memoria

A szerkesztőség fiatal fotósa, Philippe Bertini fülét betapasztva menekül szavaim elől. „A homokóra szemcséi egyre finomabbak.” Aforizmám egyáltalán nincs ínyére, s nem akar többet hallani az idő értékvesztéséről, amely pedig inflációspirálba került valuta módjára devalválódik. A matematika és az idő közötti összefüggések különösek, kétértelműek, egy szó, mint száz, botrányosak. Elmondhattam volna Philippe-nek azt is, hogy estére az aznap vele történtek nyolcvan százalékát el fogja felejteni, s hogy az én koromban az emlékezet rostáján még ennél is nagyobb lyukak tátonganak. Ami engem illet, ha meg akarom menteni emlékeim garmadáját, amelyek egykor még friss indigóval íródtak agyam tekervényeibe, gyorsan kell cselekednem. Tartok a galád Alzheimer gyűlöletes gúnyvigyorától, megfogadom hát Jules Renard bölcs tanácsát, s addig mesélem el emlékeimet, amíg még vannak.

Döntöttem tehát. Minden bátorságom összeszedve visszaindulok életem folyásának komoran vagy éppen forgatagosan hömpölygő habjain, elidőzve egy-egy ingoványánál vagy örvényénél. De mit is remélek e vállalkozástól? Alapvetően két dolgot. Az egyik önzetlen, a másik önző: egyrészt szeretném életemet – annak ezer darabra tört szilánkjait összeillesztve – összefüggő egésszé tenni, másrészt szeretnék hozzájárulni tizennégy unokám – akiknek a fele már árva – életének összefüggőségéhez. Értük árusítom ki még megmaradt portékámat, nyomorúságaimból szőtt köntösömet.

Én is, akárcsak Paul Claudel, sőt, nála is nagyobb létjogosultsággal beszélhetek „széttöredezett egzisztenciámról”. Ragtime – a szétszaggatott idő: ez a muzsika illik igazán az életemhez. Az emberi színjáték színpadán több identitásom, állampolgárságom és megannyi mesterségem volt, megéltem sok korszakot, időszámítást, sőt, különböző évszázadokat. 1941-ben születtem a megszállt Franciaországban, Pétain nemzeti forradalmának második évében; majd elvittek Iránba, ahol 1330-at írtak. Ezután az iráni sah egyik napról a másikra elrendelte: onnantól a császárság 2525. esztendejét éljük. Jó húsz éve éltem ismét Európában, amikor végül itt is átléptük a 2000-es évek küszöbét. Létezésemet örökké egzisztenciális kérdések feszegetik. Mi vagyok? Francia, perzsa, német, marslakó? Koldus, királyfi, fattyú? Egyetemi tanár, aki nem tanít, újságíró, aki nem ír? Műkedvelő, álmodozó, az élet veszettül nyargaló paripájának üstökébe kapaszkodó botcsinálta kalandor? Mikor megkérdeztem egy barátomat, minek tart engem igazán, iráninak vagy franciának, ő azt felelte: „Mindenekelőtt a múlt emberének.” S igaza volt: töredelmesen bevallom, nem pusztán öreg vagyok, hanem a tetejébe idejétmúlt is.

Még habozom kissé, hiszen az élet diszkrécióra tanított. A vén könyvmoly unos-untalan olvas, de vajon tud-e írni? Mégis, a gyerekekre gondolván bátorsághullám önt el s bizserget meg egészen ujjaim hegyéig. Ez az, nekigyürkőzöm! A Semmi szakadékának peremén vagy az Öröklét ragyogó küszöbén állva többé nem aggódom, hogy veszítek vagy nyerek. Botrány vagy öklüket rázó cenzorok már nem riasztanak, s az öregemberekre oly jellemző szemérmetlenséggel tárok olvasóm elé mindent, akár a padlásról lomtalanításkor lehordott sok szedett-vedett holmit.

Íme hát első utolsó szavaim. Általuk magam is újra átélem a letűnt éveket. Súlyunkat nem mi magunk, a mérleg dönti el, s az élet mutatja meg, mennyit is érünk.

I.
A Wehrmacht gyermekei

Első találkozásom Németországgal a véletlen műve volt. Egyetemi éveim alatt iráni vakációmról voltam visszatérőben Európába, amikor a KLM gépe műszaki okokból leszállt Münchenben. Éltem az ölembe hullott lehetőséggel, s a repülő kerek ablakából néhány lopott, bűntudatos pillantást vetettem a külvilágra. Németország elém táruló darabkája számomra semmitmondó, mi több, nevetséges volt: az antracitszürke aszfalton a kerozincső körül sürgölődő repülőtéri alkalmazott narancsszín foltja, semmi több. Következő találkozónkra tíz évvel később került sor, amikor feleségem, Jana szüleinek meghívására befutottunk a kölni pályaudvarra. Apósom akkoriban épp Bonnban töltötte be a nagyköveti posztot. Bőröndjeinket már kiadogattuk a vasúti kocsi ablakán, s a követségi szakács gondjaira bíztuk, mikor a peronon állva akkor még megmagyarázhatatlan vidámság öntött el.

Azóta az évek múlásával gyarapodtak örömeink és megpróbáltatásaink, utolért a forradalom, a száműzetés, gyászoltunk halottakat s ünnepeltünk születéseket, én pedig elértem a betegség s az öregség partjaira.

Szín: Cimiez, Dél-Franciaország, időpont: 1999. április. Szereplők: Héliosz, az Orvos, Jana és Christian. A görög napisten aznap is bőkezűen osztja áldását, s legszebb sugaraival ragyogja be Ferrari doktor rendelőjét. Jana és az orvos hirtelen nevetésben tör ki, s mit tehetnék, magam is csatlakozom az általános derültséghez. „Ugyan már, miket nem képzelt? Ez az alhasi duzzanat – amely, bevallom, mielőtt mély aggodalomba süppedtem volna, bizonyos büszkeséggel töltött el – közönséges lágyéksérv. Három hét múlva megoperálom, egyszerű rutinműtét lesz.” A beavatkozás öt órán át tartott, s másnap reggel ágyszomszédomtól tudtam meg, hogy azóta eszméletlen voltam. Kopogtak. Az orvos jött be, s vigasztalónak szánt hangon azt mondta: „Na, végül magának lett igaza. Tényleg daganata volt, ezért el kellett távolítanom a jobb heréjét.” Mindannyiunknak két halállal kell szembenéznünk. Az egyik, a végzetszerű, tudjuk, ott vár minket az út végén, de a másik, az sokkal alattomosabb, az ott leselkedik mindenhol utunk során, s egy-egy rosszul bevett kanyarban a nyakunkon érezzük leheletét. Ez utóbbitól menekültem hát meg, épp egy hajszállal.

Három nap múlva Jana és öröktől fogva közös barátnőnk, Ariane karjára meg egy botra támaszkodva tértem haza, kissé zavarban, lopva fel-felpillantva az emeleti ablakok felé, azt latolgatva, ki lehet a tanúja cseppet sem méltóságteljes bevonulásomnak. Saigoni származású menyem, Hortense, a Mekong ízeit idéző pompás levessel várt, unokáim pedig csapatostul sereglettek ágyam köré nekem szánt rajzaikat lobogtatva. Az új évezred a küszöbön állt, én hatvanadik születésnapomhoz közeledtem, s életem, mint már annyiszor, nemsokára ismét fenekestül felfordult.

Mikor tudtam hát meg? Mikor értettem meg? Vagy pontosabban, mikor lettem hajlandó megérteni? Megérteni és elfogadni azt, hogy nem káprázatos fiatal apám, az Ezeregyéjszaka napkeleti hercegének fia vagyok, hanem a sátán hadseregében szolgáló katona fattya. Egyes dolgokat bizonyára jóval előbb észleltem, minthogy tudatosan elemeztem volna őket. Mondani nem mondtak nekem soha semmit. Kérdezni pedig – mert félszeg és tisztelettudó fiú voltam – sosem mertem. Sőt, a bizalmas közlések, az igazság feltárásának legapróbb lehetősége elől minden bizonnyal ösztönösen ki is tértem. Lassacskán azonban az apró utalások, az egyesek vagy mások, de főleg anyám által tett megjegyzések, mint legyek a légypapíron, egymás után megtapadtak emlékezetem mélyén. Megannyi kirakós-darabka. A szelence kinyílt, s bezárni soha többé nem lehet.

1940-ben, az összeomlás pillanatában, amikor Franciaország – az író, Antoine Blondin hasonlatával élve – úgy csavarodott fel maga köré, mint egy szőnyeg, anyám családja párizsi, Victor Hugo téri otthonából menekülve kutyástul-málhástul-gázmaszkostul az exodus útjára lépett. Yveline néni képe, amint testével védi lányát, a kis Ririt az országutakat bombázó olasz repülőktől, azóta is előkelő helyen szerepel a családi legendárium illusztrációi között. Az egész család nagyapám szülőfalujában, Montguyonban lelt menedéket, Charentes és Dordogne megyék határánál. Átmenetileg egy, a család tulajdonát képező régi kolostorban találtak új otthonra, amelynek egyik szárnyát alig néhány nappal később rekvirálta a Wehrmacht, hogy ott katonai kórházat rendezzen be.

Cricri – ahogy anyámat szólítanom tanítottak – egész közös életünk során titokzatos, célzásokkal teletűzdelt nyelvet beszélt velem. „Apáddal – mondta például – ugyanazon a napon születtünk” [márpedig törvény szerinti apám öt évvel fiatalabb volt nála]; „apád orvos volt” [micsoda?]. Aztán, mintha csak visszakozna: „Magas volt és elképesztően fess az uniformisában [no, itt nem volt ellentmondás].”

Amikor 1952-ben Iránba érkeztünk, gyanakvásom csak fokozódott. Öcsémet, akinek ráadásul iráni keresztneve is volt (Patrick is volt és Ali is) ezeregy figyelmességgel vették körül. A palotában az anyakirálynőnél tett látogatásaink során „a mi atyai nagyanyánk” testvéremet szívből jövő csókkal köszöntötte. Nekem kimérten kezet nyújtott. Egy nap azt is hallottam, amint másik, francia nagymamám azt mondja rólam a telefonba: „Ó, az a kis fritzképű!”. Kamaszkoromban aztán a családi fotók között egy, a Hartcourt stúdió stílusában készült nagyméretű portréra bukkantam, amely lefésült szőke frizurás, csíkos inges, mosolygó fiatalembert ábrázolt. Egy hang – kétségkívül a vér szava – azt súgta: „Ő az!” Jana, aki akkor már a menyasszonyom volt, nagyon meghatódott, amikor titokban megmutattam neki zsákmányomat, és határozott hangon kijelentette: „Semmi kétség, ő az.” Ugyancsak Jana volt az, aki jó néhány évvel később, életünk indián nyarán döntő fontosságú darabkát illesztett a kirakóshoz. Tanúja volt, amikor kuzinom, Marie-Christine egyenesen nekiszegezte a kérdést anyjának, anyám nővérének: „Akkor végül is hogy hívták Christian apját?” Az akkor már nagyon idős Yveline néni, minden bizonnyal megtörve a család hallgatólagos hallgatási paktumát, így válaszolt: „Martensnek.” 1995. december 20-án, halála előestéjén, utolsó beszélgetésünk alkalmával Cricri hirtelen így szólt: „Apád…” Talán az árnyékvilágot elhagyni készülők titokzatos előérzete késztette arra, hogy a sír szélén állva megvallja nekem francia polgárként és francia nőként elkövetett kettős bűnét? Ám a tisztelettől, a szánalomtól és valamiféle rettegéstől megbénítva nem volt szívem belekapaszkodni ebbe az utolsó szalmaszálba.

Anyám eltávozása, majd műtétem után már semmi sem volt a régi. Sem én, sem a világ. Sem a jelen, sem a múlt, sem a jövő. Tegnapi feltételezéseim, félelmeim, előítéleteim köddé váltak. Ráadásul Jana végtelenül tapintatosan értésemre adta, hogy négy csodálatos fiunk szeretne többet tudni valódi eredetéről. Ekkor történt, hogy a véletlen – amely Chamfort szerint a Gondviselés beceneve – bekopogtatott ajtómon, méghozzá egy film alakjában. Nagyon kedvelem az Arte csatornát, s aznap este is azt néztem kis televíziómon, lakásunk mélyén. Egy megrázó dokumentumfilmet vetítettek „A Wehrmacht gyermekei” címmel: a film a zöldesszürke egyenruhás katonák Franciaországban született gyermekeiről szólt. A stáblista után egy postacímet is mutattak, ha valaki többet szeretett volna megtudni a témáról. Nem jegyeztem fel. A véletlen azonban olykor makacs tud lenni. Másodszor is a képernyőről sújtott le. Ez alkalommal családi körben néztük a film ismétlését a France 3 csatornán, s Janának persze a keze ügyében volt a toll-papír… 2004 áprilisát írtuk, s én elszántam magam. Félbevágtam egy géppapírt, hiszen olyan kevés mondanivalóm volt, s a következőket írtam rá:

Tisztelt Cím!

Keresek egy személyt, aki lehet, hogy az apám. A rendelkezésemre álló adatok a következők:

1. Lehet, hogy az illető keresztneve Joachim. [Ez az én egyik keresztnevem, amely a családban nem fordult elő, valamint a költő Joachim Du Bellay és a hadvezér Joachim Murat óta, tehát jó kétszáz éve Franciaországban is használaton kívül van.]

2. Lehet, hogy a vezetékneve Martens. [Ez volt az Yveline nénitől kapott perdöntő információ.]

3. Lehet, hogy 1914. december 18-án született. [Ahogy Cricri mondta: „Apáddal ugyanazon a napon születtünk”. Micsoda románc! Két gyermek születik egyazon napon, az egyik Berlinben, a másik Párizsban az első világháború kitörésének hajnalán, majd a második világháború alatt egy kisfiút nemzenek. Micsoda melodráma, igazi fércmű!]

4. Lehet, hogy 1940 decemberében katonaorvosként szolgált Franciaország délnyugati részén. [Ez esetben nem volt más dolgom, mint visszaszámolni 9 hónapot a születésnapomtól.]

Teltek-múltak a hónapok. Már nem is gondoltam palackba zárt üzenetemre, amikor egy szeptemberi reggelen a postaládánkat naponta elárasztó szórólaphalom között újrafelhasznált papírból készült szürkés borítékot találtam, amelyen a brandenburgi kapu stilizált rajza díszelgett. Szívem máris hevesebb ütemre kapcsolt, különleges küldeményem kibontását mégis estére halasztottam, s mint bármely másik nap, munkába indultam a Nice Matin szerkesztőségébe. Mivel Janával kora ifjúságunktól fogva, közel fél évszázada kéz a kézben róttuk életünk útját, megvártam, míg este végez a fürdőszobában, s csak akkor bontottam fel a borítékot. Vajon mi lehet benne? Semmi? Vagy hirtelen megtudom, hogy akinek életemet köszönhetem, a Gestapónak dolgozott, netán konyhai krumplipucoló vagy egy vén szoknyapecér tábornok volt? A Wehrmacht gyermekeinek ügyében illetékes szervezettől érkezett levél franciául íródott. Tömören, ugyanakkor nagyon precízen megerősítette rövid üzenetem minden feltételezését, s még azt is hozzátette, hogy Martens százados 1943 januárjában Sztálingrádnál eltűnt. A levélhez egy térképet is mellékeltek, amelyen eltűnésének helyét zöld filctollal rajzolt karika jelölte gondosan.

Hatvan évvel később visszakaptam hát egy apát, aki annyi éve halott volt, sőt, elillant… Szabad folyást engedtem gondolataimnak: így tehát aki életet adott nekem, sajátját abban a fehér pokolban vesztette el; s miközben minden oldalról öldöklés vette körül, ő elárasztotta gondoskodásával a rászorulókat. Hirtelen eszembe jutott, hogy Fárduszt volt az, a sah titkosszolgálatának atyja, ez a Borgiák udvarához méltó rejtélyes figura, aki tulajdonképpen elsőként tájékoztatott arról, hogy apám halott. A könyörtelen ajatollahok nyomása alatt fogalmazott emlékiratainak egyik megjegyzésében ezt írta törvény szerinti apámról: „Ali-Reza herceg egy özvegyet vett feleségül.” Seregnyi kérdés tolakodott elmémbe. Alighogy megszülettem, máris egy férfi, apám halálát okoztam, akit valószínűleg megtorlásképpen küldtek az orosz frontra? Különös módon a következő kérdés csak most, e szöveg papírra vetésekor (2009. április 20-án, hétfőn) vetődött fel bennem: vajon megmutattak neki? Látott engem? A karjában tartott? Ami rögtön eszembe jutott, az az volt, ami sorsunkat egymáshoz közelíti: apám a Volga partjánál vesztette életét, s ez a folyó a Kaszpi-tengerbe torkollik; s egy olyan hadsereg soraiban harcolt, amely a kőolaj, a Kaukázus és Perzsia meghódítására tört…

A következő napokban, amikor Jana elrepült Ausztriába, hogy édesanyja műtétjénél segédkezzen, anélkül, hogy előre megmondtam volna az okát, legidősebb gyermekem, Xavier otthonában összehívtam fiaimat és menyeimet. A Kanadában élő Cyril és felesége, Camille egy apró műszaki csoda segítségével voltak jelen a találkozón: az összeköttetést lehetővé tévő varázsló legidősebb unokám, Aymeric volt. Legkisebb fiamtól, Nielstől tudom, hogy legidősebb bátyja, Xavier arca az erős felindultságtól skarlátvörösre színeződött, amikor megtudta, hogy nagyapja, mint ő maga, százados volt és orvos. S amit akkor még nem tudtunk, ő is jóval idő előtt fog távozni tőlünk.

Hogyan is sejthettem volna? 2005 augusztusának elején jártunk, de még véget sem ér az év, amikor a tragédia újból szilánkokra robbantja életünket. Akkor még együtt örültünk Niels eljegyzésének, s azt hittem, én döntöttem úgy, hogy meglátogatom feleségem szüleit Ausztriában, s hogy szerencsétlenségemre épp kifogtam egy kellemetlen vonatkésést. Pedig aznap éjjel a Sorssal volt találkám a Brenner-hágónál. Az egész éjszakát dideregve töltöttem a nehéz tehervonatok csikorgása és a nagy lámpások fényénél imbolygó árnyak között. Székemen ülve olyan érzésem volt, hogy egy beavatási rítus ítélőszéke elé kaptam idézést. Az immár nagyanyámmá lett Germánia rótta ki rám ezt az elmélkedést, mielőtt engedte volna átlépnem határait. Előző nap a vasút szélsebesen repített idáig. Akár Bergman A nap vége című filmjének professzora, tűnődve szemléltem ablakomból az út és a sínek két korcsolyázó módjára távolodó, közeledő s megint egymásba fonódó különös balettjét. Az észak felé tartó kocsisort nézve úgy tűnt, szememmel egy kísértet tekint vissza gondtalan családi kiruccanásainkra, amelyeken bejártuk Tirol, a vakációk és a boldogság útjait.

II.
Palala

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy kisfiú, akinek bölcsőjét jótündérek és gonosz boszorkák állták körül kíváncsian. Ez a kisfiú voltam én, s e varázslények bölcsőm körül viaskodva szórtak rám áldást s átkot, ki-ki a maga vérmérséklete szerint. Elsőként egy csúf boszorka lépett elő, és így mennydörgött: „Fattyú leszel és átkozott!” De akkor egy kedves fiatal tündér, csupa légiességből s tavaszillatból szőtt ruhájában rám szegezte pálcáját és bűbájával enyhítette az átkot: „Napkeleti herceg fogad majd otthonába és szívébe, gyermek!”

„Halló! Beszélhetnék, kérem, Pala… Pala…? Palala úrral?” E telefonhívás nyomán ragasztottuk rá a Palala nevet a Bugeaud sugárút 2. szám alatti nagy, polgári lakásban, ahol folyamatosan a „Rettenetes szülők” volt műsoron, csak épp súgó és jegyszedő nélkül. Ide robbant be 1946-ban e tragédiahős. Egy gyönyörű asszony, az anyám karján érkezett, s mit talált? Engem, a holtsápadt gyermeket, aki magam is majdnem annyira kilógtam abból a környezetből, mint ő. Azon nyomban megszerettük egymást. Gyermekéül fogadott nemcsak a törvény színe előtt, de szíve legmélyén is. Anyámat nővére és annak iráni férje vitték el Irán párizsi nagykövetségére, a Fortuny utcába; ott ismerkedett meg Ali-Reza Pahlavi századossal, aki akkor a szövetséges parancsnokság mellé beosztott attasé volt. Néhány hónappal korábban a de Lattre tábornok által felszabadított Elzászban, a rouffach-i kadétiskolában nem más volt e királyi vendég tisztiszolgája, mint az ifjú Valéry Giscard d’Estaing, aki úgy bánt vele, mintha maga a sah lett volna, legalábbis így meséli majd később Farah királynőnek.

Palala magas volt és karcsú, csupa kar és láb. O’Rossen{1} által méretre szabott gyöngyszürke öltönyeit utánozhatatlan eleganciával viselte. Ahogy most visszatekintek a múltba, kecses körzőhöz tudnám hasonlítani. Magam előtt látom fenséges orrnyergét, amely domborműre kívánkozó arcélt kölcsönzött neki. Sőt mi több, akár a kés, s ellentétben a kanállal vagy a villával, Palala szemből – nem létezett. Így a szemlélő legfeljebb olyan 45 fokos szögből láthatta meleg, barna tekintetét, s szeme színénél sötétebb bőrét, melyet egy trópusi betegségből hátramaradt bőrhiba a bal arcán nemhogy elcsúfított volna, inkább megnemesített.

Ami természetét illeti, heves volt, eredeti és hipochonder. Iszonyú dühbe tudott gurulni. Egy nap egyetlen ökölcsapással majdnem ízeire szedte nagyapám könyvtárának állványzatát, amelynek polcai a szoba négy falán futottak körbe, s amely utolsó eresztékéig beleremegett az ütés erejébe.

Igazi tisztaságmániás lévén rögeszmésen félt a mikrobáktól és a legkülönfélébb betegségektől. Gyakran figyeltem lenyűgözve, amint a mosdó előtt állva végeérhetetlenül súrolja kezét, miközben a szappan már-már mosószer módjára habzik. Minden egyes tükör előtt – amelyekből pedig nem kevés volt a házban – aggodalmasan vizsgálgatta szemgolyóját, amelyet hirtelen mozdulattal ugrasztott elő. „Jeannot! – kiáltotta egyszer, miközben már vonszolta is az ablak felé a kissé nőies komornyikot, akinek arcát alapozó fedte – Magának sárgasága van!” Minden reggel forró vízzel teli fazekakkal körülbástyázva vívta örök csatáját megzabolázhatatlan göndör hajával. Esténként, lefekvés előtt csípőre tett kézzel végzett tornagyakorlatokat, míg én háromsoros krómozott expanderét csodáltam.

Dél-Afrikából, ahová az angolok száműzték apját, Reza sahot s vele a családot is, a gyarmati élet parádés arzenálját hozta magával: látcsöveket, iránytűket, miegymást. Parafa sisakja teljesen ámulatba ejtett, hiszen zöld volt és lapos, nem pedig fehér és domború, mint más ismerőseimé. Óriási atlaszai és a ház különböző pontjain örökké széthajtogatva heverő térképei oltották belém – ma már biztosan tudom – az utazás és a földrajz iránti sosem múló szenvedély vírusát. Holmiját levendula és naftalin illata lengte körül, s élénken jelenik meg előttem a kép, ahogy a kis fehér naftalingolyócskák szerteszét gurulnak bőröndjeiből. Palala szenvedélyes vadász volt, s ugyanilyen szenvedéllyel azt is elvárta, hogy aki csak hasonlóan meleg érzelmeket táplál őiránta, az elkísérje egyik-másik vadászkalandjára. Emlékszem, anyámat, noha a tél közepén jártunk, ráadásul anyám várandós volt, elcipelte magával Normadiába vadkacsalesre. Mindketten a csónak fenekén dideregve töltötték – a nemcsak állapotos nőknek, de még vadkacsáknak sem való – kutya hideg éjszakát. Később, már Iránban, két német állatpreparátor segítségével tekintélyes trófeagyűjteményt halmozott fel. Halálakor gyűjteménye a Teheráni Egyetemre szállt, de a család – egészen a forradalomig – megőrzött egy pompás perzsamuflon-fejet. Ha épp nem vadászott, akkor horgászni ment. Párizsban például a Szajna hídjai alá, ahol, ha már arra vitte a dolga, az ott lakókkal is barátságba keveredett. A legkülönfélébb zsinórokból, botokból és csalikukacoktól nyüzsgő dobozokból álló felszerelését előszeretettel pakolta le a nagy szalon közepén.

Palala mindemellett ínyenc is volt. Különösen a francia mandulás csókot, a macaront, és az egzotikus gyümölcsöket kedvelte; kosárszámra hordta haza a fűszerestől a mangót, a hurmát és távoli tájak más ínycsiklandozó gyümölcseit.

Kedves mosolya ellenére, vagy éppen amiatt, a férfi, aki örökbefogadó apám lett, igazi hős volt. Gyermekként szerzett megingathatatlan meggyőződésemet fél évszázad élettapasztalata csak igazolni látszik. A háború réme alól ugyan felszabadult, ám még megszorítások alatt nyögő Franciaország elhagyatott útjait Palala, anyám és én egy 202-es Peugeot-val jártuk be keresztül-kasul. Egyik este, alkonyattájt, valahol a kihalt francia vidéken, Limousin vagy talán Poitou tartományban Palalának az az érzése támadt, hogy egy autó követ bennünket. A főút kellős közepén leállította a Peugeot-t, és hidegvérrel előhúzott belőle egy Browningot. Az alkalmatlankodó sofőr, mintha csak rugóra járt volna, egy szempillantás alatt megfordult és eltűnt az éjszakában. Egy másik alkalommal – ez már Párizsban történt – egy zsémbes taxisofőr füstös képűnek nevezte Palalát. Egy hajszálon múlt, hogy nem fajult tettlegességig a dolog, és mindannyian a legközelebbi rendőrőrsre vonultak. Ott aztán kimagyarázkodtak. A rendőrfelügyelő megpróbált kicsikarni a taxisból egy bocsánatkérést – mégiscsak a perzsa sah fivére volt a sértett. De Palala jó herceghez illőn elismerte, hogy bőrszíne nem éppen a frissen esett hóé. Ami persze egy jottányival sem tette a sofőrt kevésbé faragatlanná. Az ügy ennyiben maradt.

Engem Palala teljesen elkényeztetett. Minden kívánságomat előre kitalálta. Szavakba sem kellett öntenem vágyamat, ez az Aladdin lámpájából előbújt jóságos dzsinn máris teljesítette azt. Égből pottyant apám valóságos házi Mikulásként árasztott el a legcsodálatosabb játékokkal, és találta ki nekem a leghihetetlenebb szórakozásokat. Egy délután több tucatnyi dobozt rakott a lábam elé, telis-tele ólomkatonákkal. Franciaország egyetlen királya, Napóleon teljes hadseregének egyetlen vitéze sem hiányzott! Vagy ott volt az az égszínkék, pedálos kisautó, amelyet kedvemért egészen a Bois de Boulogne-ig húzott; vagy a motoros kishajó, amelynek propellere egy biarritz-i kiruccanásunk alkalmával beleakadt a Chiberta tó tavirózsáiba, és amelyet a tóba mászva bizony Palalának kellett kihalásznia. Nevelőapám bármely pillanatban kész volt rá, hogy lerajzolja nekem azokat a rajongásom tárgyát képező, fehér kamáslis amerikai autókat, amelyek hosszan kinyúló antennái kivétel nélkül mindig kis fekete golyóbisban végződtek. Emlékszem egy, a vincennes-i állatkertben tett viharos látogatásunkra. Jómagam fapuskával felfegyverkezve, afrikavadász-sisakban kívántam fokozni a kirándulás élvezetét, íme, a hős vadász, reszkessetek, vadak! Kisvártatva azonban én reszkettem, bőrig ázva az esőben. Ennek az aligha dicsőséges expedíciónak egy Palala készítette fénykép állít örök emléket, amelyet kincseim között őrzök. Egy nap, amikor épp házon belül időztünk, az egymás hegyére-hátára halmozott könyvekből és folyóiratokból épített fantasztikus versenypályát kisautóimnak – amelyeket tulajdonképpen közösen birtokoltunk és használtunk. A pályán hullámvasút-hegyek és -völgyek meg szédítő rámpák váltogatták egymást. E fantasztikus építmény támpilléreiként a szalon foteljei szolgáltak, az autók pedig – féltő, ám egyúttal elbűvölt tekintetemtől kísérve – csak úgy falták a lejtőket, sivítva nekivágódtak a korlátnak és ki-kicsúsztak a kanyarokban. Egy másik alkalommal nevelőapám vigyázzban állva eljátszotta nekem a katonai tisztelgések teljes nemzetközi skáláját: szalutált franciásan, arca előtt lezseren széttárt ujjakkal, amerikai módra – száraz mozdulat a homlok előtt, és angolosan, elvágólag és elegánsan.

Palala azonban sokkal több volt számomra, mint egyszemélyi mulattató: jólneveltségem nagy részét is neki köszönhetem. Pontosan emlékszem a napra, amikor az ebédlőasztalnál végtelenül szelíden figyelmeztetett: nem árt, ha rágás közben becsukjuk a szánkat.

Aztán egy szép napon Palala lement a trafikba cigarettáért, és nem jött többé vissza párizsi otthonunkba. Ez egy évvel öcsém születése után történt, amiről később még mesélek. 1952 februárjában nagy büszkén láttam viszont Palalát a televízió képernyőjén, amint fekete köpönyegben és díszegyenruhában kíséri az angol király földi maradványait. Nevelőapám olyan koronás fők illusztris társaságában masírozott, mint Bernhard holland herceg, a luxemburgi nagyhercegnő férje és Albert, a belga trón várományosa. Egy hónappal később, szembeszegülve a sah kifejezett akaratával, Palala Iránba költöztetett minket. Mint egy későbbi fejezetben majd beszámolok róla, hamis papírokkal, Bagdadon keresztül utaztunk. Micsoda megindultsággal láttam viszont egy reggel a Perzsia napjának dicsfényében fürdő magas sziluettet! Szürke öltönyét khaki uniformisra, puhakalapját ellenzős katonai sapkára cserélte. Vele töltöttük a vakációt a Demavend hegy lábánál, amely a perzsa mitológia Fudzsi-jamája, az irániak szent hegye. Mind tábori ágyon aludtunk – ezt a szokást nevelőapám egyébként a városban sem hagyta el – és megtanított minket kanasztázni, meg arra, hogyan kell meggyújtani a gázlámpát. Régi Peugeot-nk helyett itt egy Pontiac furikázott minket kirándulásainkra. Palala elvitt minket piknikezni is, egy, az Abe Aliba vezető út mentén fekvő vadászkastélyba. Muflonjait megszégyenítő fürgeséggel szökellt felfelé a hegy meredek emelkedőin, s húzott-vont engem is magával. Amikor visszaértünk a kocsihoz, azt koldusok serege vette körül. Palala olyan bőkezűen osztotta nekik az alamizsnát, ahogy más kenyeret szór a madarak elé.

Mint sokan, akik másokkal oly bőkezűek, Ali-Reza önmagát nem kényeztette. Nem egy honfitársát megbotránkoztatta például egy nadrágjával, amelyen cigaretta égette lyuk éktelenkedett, és amelyet ennek ellenére nem cserélt le újra. Olyan kedvesen volt fanatikus, hogyha számos zsidó vagy bahái barátjának egyike-másika jött hozzá látogatóba, az Imám kandalló fölött lógó portréját tapintatosan a falnak fordította.

Viharos időket éltünk akkoriban, és Palala aktívan politizált. Az olajválság kellős közepén jártunk és Moszadek a Pahlavik elüldözésével fenyegetett. Az öreg ellenzéki hívei körében az a makacs híresztelés kapott szárnyra, hogy az angol-amerikai lobbi Ali-Rezát akarja a trónra ültetni. Gyerekszemem számára sem maradt észrevétlen, hogy Palala fekete Cadillacjének első ajtaját sűrű golyónyomok borították. 1952. szeptember 15-én – azaz éppen az én első iráni születésnapom napján – Nászer Hán, a kaskaj törzs feje egy Moszadekkel folytatott megbeszélésről hazatérve ezt írta naplójába: „Ali-Reza hercegről beszéltünk, és a puccsról, amelynek előkészítésén munkálkodik.” Palala valóban a királypártiak élén állt, akiknek 1953. augusztus 19-én az amerikaiak támogatásával sikerült visszahelyezniük a sahot a trónra. Egy svájci hetilapban láttam egy aznap készült fotót, amelyen Palala egy harckocsi lőtornyából emelkedik ki, borostásan, katonai sapkában és magas nyakú pulóverben.

Eltűnésének drámáját alig egy évvel később viszi színre az élet. 1954. október 26-án 17 órakor Palala repülőgépe, egy egymotoros, tűzpiros Piper, amelyet a holland királynő ajándékozott a sahnak, felszáll Gorgan füves síkjáról. A gépet Mohadzser parancsnok vezeti. A repülőt 20 órára várják Teheránba, de 19 órakor minden kommunikáció megszakad. A fővárosban rögtön megsejtik, hogy katasztrófa van a levegőben. A sah, akit értesítenek a történtekről, lemondja az aznap estére tervezett születésnapi fogadását. Egy héten át jó ötven iráni és amerikai repülő keresi Ali-Reza gépét – mindhiába.

A gép roncsaira, Palala holttestére és társai földi maradványaira végül Jus falu közelében, a Demavend hegy szomszédságában, két évvel korábbi gondtalan közös vakációnk színhelyétől nem messze leltek rá. A gép, mint mondták, a rossz látási viszonyok és a nagy túlsúly miatt (Palala ugyanis felvett a gépre egy sürgős ellátásra szoruló beteget) beleütközött egy több mint 2800 méter magas hegycsúcsba. Palala holtteste mellett ott feküdt kedves vadászkutyája, Résie, az én Chiquito nevű vizslám anyja.

Mint gyakran azok, akik a magasban szállnak – ahogyan Saint-Exupéry, vagy hogy a franciáknál maradjunk, Leclerc tábornok, a fiatal herceg is törött szárnyakkal lelte halálát. Az áldozat egyéniségét és a monarchia visszaállításában betöltött kiemelkedő szerepét figyelembe véve azonnal szárnyra kelt a fáma: merénylet történt{2}. A XX. század ötvenes éveire valóban nem ment ritkaságszámba, hogy egy-egy nem kívánatos „bajkeverőtől” egy kapóra jött repülőgép-szerencsétlenséggel szabaduljanak meg. Gondoljunk csak Sanjurjo és Mola tábornokra Spanyolországban, a lengyel Władysław Sikorskira és még sorolhatnám. Sokan az udvart vádolták. E kérdésben Dzsáhangir Tafazzoli szavai, amelyeket nem sokkal Iránban bekövetkezett halála előtt, így már bármilyen lelki vagy politikai gáttól mentesen jegyzett le, minden gyanakvást eloszlatnak. Tafazzolit 1954. november 2-án fogadta a sah audienciáján, pontosan azon a napon, amikor Ali-Reza halálát hivatalosan bejelentették, ezzel mintegy végérvényessé téve azt. Tafazzoli így ír: „Épp abban a pillanatban, amikor beléptem a tükörterembe, a sah is belépett a szemben lévő ajtón. Szemében könnyek csillogtak. Addig a percig sosem csókoltam kezet az uralkodónak, de aznap valami nálam erősebb kerített hatalmába: térdre borultam, és megcsókoltam a kezét.”

November 4-én szállították Teheránba a herceg földi maradványait, a Szepah-Szalar-mecsetbe, onnan pedig a császári mauzóleumba. Az egész nemzet, az egész nép gyászolt. Jól emlékszem, hogy minden tiszt, akikből nem kevés volt a városban, fekete gyászszalagot viselt a karján. Az Amin Doule parkban, ahol laktunk, a gyászolók véget nem érő sorban jöttek részvétet nyilvánítani a családnak. Iránban Mária virágának nevezik a tubarózsát, melynek felejthetetlen illatától nehéz volt a levegő. Én zokogtam és zokogtam. Palalával együtt gyermekkoromat is eltemettük.

Tartalomjegyzék

Pro memoria

I. A Wehrmacht gyermekei

II. Palala

III. Cricri

IV. A Bugeaud sugárút 2.

V. Irán és a Saint-Louis (1952–1955)

VI. Menekülünk (1955–1956)

VII. Jana (1956–1960)

VIII. Identitásom meghódítása

IX. Párizsi diákévek (1961–1967)

X. A szabad elektron (1967–1975)

XI. Az Avicenna Egyetem (1975–1978)

XII. Az iszlám forradalom (1978–1979)

XIII. Nizzai hírmondó (1979–2009)

XIV. Nagy utazások

XV. Xavier

XVI. Még egy szó

I. MELLÉKLET Irán történetének kronológiai áttekintése

II. MELLÉKLET A sah

III. MELLÉKLET A SZAVAK

IV. MELLÉKLET A Fehér Forradalom

V. MELLÉKLET A Pahlavi család

VI. MELLÉKLET Jana és Christian családja

VII. MELLÉKLET Fényképek

Jegyzetek

Jegyzetek

{1} Pierre (Stanislas) Orossen úriszabó párizsi, Vendôme téri műhelyében kora legnagyobb hírességei fordultak meg. A mester nevét határtalan angolimádatában változtatta O’Rossenre.

{2} Például az a hír is elterjedt, miszerint maga a sah állhatott testvére eltávolításának hátterében.