Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., 2012

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Minden jog fenntartva.

Fordította: Totth Gitta

Szerkesztette: Csapody Kinga

ISBN: 978-615-5220-35-7

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Az autó elhúzott, és otthagyta a kislányt az útszélen. Egy vékony pamutpóló és rövidnadrág volt rajta, reszketett a hidegben. Leült, szorosan átölelte a térdét, fakó, világosszőke haja olyan volt, mint egy pitypang bóbitája, ahogy a szél összevissza borzolta a fején a hajszálakat.

Aztán egy szót se, te kis szaros, különben visszajövünk érted – mondták.

Azt pedig nem akarta. Nem emlékezett a nevére, és arra sem, hol lakik, de abban biztos volt, hogy nem akarja, hogy visszajöjjenek érte.

Egy család sétált az autója felé, az anyuka fején sál volt, és egy kisbabát vitt az ölében, az apuka egy totyogó kisgyerek kezét fogta. A kislány a letaposott füvet nézte, és a százszorszépeket számolta. Azon töprengett, vajon milyen lehet, amikor ölben viszik az embert. Már régóta nem ölelte magához senki, és nehezére esett nézni őket. A család körül arany ragyogást látott, a szeretet színét. De ő nem bízott ebben a színben, neki mindig fájdalmat hozott.

A nő észrevette. A lány még szorosabban ölelte a térdét, megpróbálta kicsire összehúzni magát, nehogy bárki felfigyeljen rá. De már késő volt. A nő mondott valamit a férjének, odanyújtotta neki a kisbabát, közelebb jött, és leguggolt mellé:

– Elvesztetted a szüleidet, tündérkém?

Aztán egy szót se, különben visszajövünk érted.

A lány megrázta a fejét.

– Anya és apa bementek? – kérdezte a nő a homlokát ráncolva, a színeibe most egy árnyalatnyi haragos vörös keveredett.

A lány nem tudta, bólintson-e. Anya és Apa elmentek, de ennek már jó ideje. Nem jöttek el meglátogatni őt a kórházba, együtt maradtak a tűzben. Úgy döntött, nem mond semmit. A nő színe lángoló, mély bíborszínre váltott. A lány megrémült, talán felidegesítette. Mint azokat is, akik most hajtottak el, akik elmondták neki az igazságot. Hogy ő rossz. Hogy mindenkit boldogtalanná tesz. A lány a térdére hajtotta a fejét. Talán ha úgy tesz, mintha itt sem lenne, akkor a nő megint boldog lesz és elmegy. Az ilyesmi néha működött.

– Szegény kis tündérkém – sóhajtott a nő, és felállt. – Jamal, bemennél és szólnál az üzletvezetőnek, hogy találtunk kint egy kisgyereket? Én itt maradok vele.

A lány hallotta, amint a férfi a kis totyogó gyereknek gügyög valamit, aztán a lépéseit, ahogy visszafelé indul az étterem irányába.

– Nem szabad megijedni, biztos, hogy a szüleid már keresnek téged – mondta a nő, és leült mellé, rá a százszorszépekre.

A lány egyre erősebben reszketett, és a fejét rázta. Nem akarta, hogy figyeljék. Máskor sem, de most semmiképp.

– Minden rendben lesz. Hidd el! Tudom, hogy nagyon megijedtél, de pár perc, és megint együtt lesztek.

A lány nyöszörgött, aztán a szájára szorította a kezét. Nem szabad megszólalnom, nem szabad hangoskodni. Rossz vagyok. Nagyon rossz.

De a hangzavart nem ő okozta. Nem az ő hibája volt. Hirtelen rengeteg ember gyűlt össze körülötte. A rendőrök sárga kabátot viseltek, pont olyat, amilyet azon a napon, amikor körülvették a házukat. Hangok szólongatták. A nevét kérdezték.

De az titok volt – és a választ már rég elfelejtette.