Albert Zoltán

Az alkimista-kódex

Regény

Athenaeum Kiadó

Tartalom

A barlangban

A hagyaték

Brennberg

Léka

Az alagút

Szent Vid templomában

Velemér

Hajótörés

Izabella

A szertartás

Árulás

Bernstein

A végső művelet

Pokol vagy szabadulás?

A vég és a kezdet

Impresszum

A barlangban

Késett a csoport, amelyiket a föld alatti barlangrendszerbe kellett vezetnem. Nem tűnt különösebben izgalmasnak a feladat. Egy történészekből és régészekből álló tudóscsoport tagjaira vártam, akiknek nem ez volt az első terepmunkájuk. A terület jobbára még feltáratlan és bejáratlan volt, ezért nem is értettem, hogyan tudtak kutatási engedélyt szerezni. Persze, ezeknek a tudósoknak messzire elért a keze, sok mindent elintéztek, ha az érdekük úgy kívánta. Néha ilyen feladatokat is kénytelen voltam elvállalni. Egészen jó napidíjat fizettek, és nem kellett megszakadni a munkában. Ott álltam tetőtől talpig agyagos felszerelésben, amikor egyre erősödő dübörgéssel végre befutott a mikrobuszuk. Hamarosan fényes, neonszínű védősisakok, vadonatúj overallok virítottak a parkolónak használt kis réten. Úgy tűnt, egyeseknek bőséges forrásaik vannak, ahonnan pályázati pénzek csapolhatók, nem takarékoskodtak az anyagiakkal, amikor a felszerelésre költöttek.

Odaléptem a rangidős, ősz hajú férfihoz, nyilván ő lesz az ismert régészprofesszor. Kinyújtott kezemet épphogy megrázta. Egyenesen a barlang bejáratát képező sziklahasadék felé indult. Ismerte a járást, biztosan nem először voltak már ezen a helyszínen.

– Szorít az idő, uraim, irány a múlt! – és harsányan felnevetett.

A többieken nem látszott a túlzott lelkesedés.

– Béla királyunk már alig várja, hogy viszontlássa kései utódait!

– Uram! Ne haragudjon, de elfelejtette megmutatni a kutatási engedélyüket! – kénytelen voltam figyelmeztetni.

– Mi maga? Egy aktakukac? Én egy vérbeli barlangászt kértem!

– A nevem Vas Péter, és az is a feladatom, hogy meggyőződjek a formaságok betartásáról.

– Szabályok! Pöcsétek! A sofőrünknél van minden iromány – vágta rá. Épp csak lassított, és hátrakiabált – Jocókám! Mutasd meg a fiatalembernek az engedélyünket! –, majd folytatták az utat.

– Álljanak meg, kérem!

– Tessék? – A csoport megtorpant.

– Várják meg, amíg ellenőrzöm a papírokat!

– Kérem! Ne vacakoljon itt, nem lelkes amatőrök vagyunk! – Kezdett kellemetlenné válni számomra az egész. Ha engedek a vezetőjük lehengerlő stílusának, akkor máris elveszítettem a tekintélyemet, pedig még el sem kezdődött a közös munka.

– Uram, éppolyan jól tudja, mint én, hogy nem mehetnek be a barlangba nélkülem, ez a szabály.

Szemben álltunk egymással, még ha méterek is választottak el most. De sejtettem, hogy nem fogja megkönnyíteni az együttműködésünket. A többiek vagy megszokásból, vagy tiszteletből, de egyetlen hangot sem adtak ki.

– Jocókám, mi lesz már, futólépés! – süvített a hangja végig a réten.

Bevártam a sofőrt, a kutatóintézet exkluzív kivitelű dossziéjában ott sorakoztak a szükséges iratok, minden a legnagyobb rendben volt. Megköszöntem a türelmüket, és együtt indultunk a barlang bejárata felé. A professzor úr hátizsákja alig érte el egy kisiskolás uzsonnás táskájának méretét, míg a többiek alaposan fel voltak málházva. Miközben a nyomában lépkedtem, átfutott az agyamon a régi babonás kívánság, amit talán még a nagyapám által rám hagyott bányászsisakkal együtt örököltem: „Jó szerencsét! Remélem, hogy újra látom még ma a napvilágot.” Beléptem a sötétbe.

Meglepetésemre a narancsszín sisakos férfi megállt előttem, és a földre térdelve keresztet vetett.

– Nem templom ez, Steve! – harsogott a mélyből a régész baritonja.

– Francia megfigyelőt küldtek Brüsszelből – kommentálta egy fiatal hang, közvetlenül mellettem.

– Remek.

– Ha vele szeretne beszélni, szóljon nekem, én tolmácsolok – folytatta.

– Jó, és kösz.

– Kibírható, bár kissé bogaras, ahogy látja – folytatta, én csak bólintottam a fejlámpám fénysugarával. Felgyúltak az egykori karbidlámpások modern kori leszármazottai, és megkezdődött az imbolygó fénybogarak vonulása a barlangban.

Tulajdonképpen nem nekem kellene őket vezetnem, de nem véletlenül küldtek engem a Nemzeti Parktól. Az öreg professzor elfogyasztott már néhány vezetőt, és nem éppen türelméről és együttműködő készségéről volt híres. Rövid gyaloglás után elértük az első szűkületet, lepakoltuk a felszerelést. Elsőként húztam át magam, majd a kötélre fűzött zsákok következtek és aztán egyenként a társaság tagjai. Míg vártam őket, a kezemre csepegő vizet élveztem, és lenyaltam a bőrömről. A tolmács maradt utoljára, aki meg is jegyezte:

– Tetszik a sapkája!

– Nem mai darab.

– A bolhapiacon szerezte?

– Kicsit személyesebb, az atyai örökségem.

– Á, egy barlangászdinasztia!

– Inkább vájárnak mondták akkoriban.

– Utálok itt a föld alatt! – szaladt ki a száján.

– Én imádom.

– Teljesen élettelen itt minden! Hideg és sötét, akár egy sírkamrában.

– Nekem mást jelent! – próbáltam vitatkozni kicsit. Meg is nyugtatott, mert a bejárat előtti incidens miatt azért még feszült voltam.

– Tudom, egy bányászsarjnak vagy egy barlangásznak maga a mennyország.

– Nem mondanám. Egyszerűen a béke szigete. Csend van és nyugalom, a kövek mindent értenek és helyenként még a szépségüket is megmutatják.

– Persze, ha rájuk világítanak!

Oldalra sandítottam, de beszélgetőtársam is rám nézett, így a fejlámpájával elvakított. Furcsa érzésem támadt vele kapcsolatban, de sejtelmem sem volt, hogy miért. Nem szoktam tépelődni azon, hogy miért vonzanak a mélységek, az ismeretlen. Elfogadtam, hogy van, aki bányász lesz, és van, aki pilóta, legtöbben meg nem is sejtjük, hogy miért tesszük azt, amit teszünk. Én sosem vágytam a magasba, szerintem a pilóta sem vágyna a tárnák fekete mélységébe.

A járat, amelyben haladtunk, természetes képződmény volt, ám hamarosan faragott, egyértelműen emberi kéz által megmunkált kövekkel találkoztunk. Felettünk már boltívhez hasonló, téglaszerű falazat következett. Bevallom, hogy elképedve nézelődtem én is, ilyet még sosem láttam a föld gyomrában. A térkép, amit a kollégáimtól kaptam, tizenöt évvel ezelőtt készült, azóta alig jártak ebben a barlangrészben. A régészek lámpáinak fénye egy falrészre összpontosult, a csoport tagjai megálltak. Megérkeztünk. A zsákokból vésők, kalapácsok, ecsetek, drótkefék kerültek elő. A barlang kiszélesedett, és úgy láttam, hogy egyértelműen mesterséges létesítményben álltunk. A professzor megkezdte az előadást, letérdelt, és miközben villámgyorsan járt a keze, a szája ugyancsak hatékonyan működött.

– Uraim, nagy dolgok előtt állunk! Az a pár évtized, amit a magyarság ősi múltjának kutatásával töltöttem, most méltó zárókövéhez érkezik, ha szabad ilyen képzavarral élnem, és persze, ha a mennyei Gondviselő is úgy akarja. IV. Béla királyunk sírját megtalálni nem azért fontos, mert elévülhetetlen érdemei vannak a tatárok által feldúlt Kárpát-medence stabil vallási és hadászati megerősítésében. Hanem különösen azért, mert a magyar Szent Korona nélküle nem lett volna az, aminek ma ismerjük. A bizonyíték, uraim, lehetséges, hogy csupán pár lépésre tőlünk, valahol itt hever a közelünkben. Fontos tisztázni, hogy a korona, amit itt remélek megtalálni, nem a szent, a beavató korona, hanem az ünnepi, a kiemelkedően fontos események alkalmával viselhető korona. Elgondolkodtak már önök azon, hogy az Árpád-házi uralkodók korából fennmaradt királyábrázolásokon még véletlenül sem bukkan fel a Szent Korona? Legalábbis nem abban a formájában, ahogyan azt sokan látni szeretnék.

Az előadás számomra követhetetlen volt, évszámok, királyok, királynék, árulók, örökösök, gyilkosok és áldozatok, ármány és cselszövés, a középkor sötét erőinek kavalkádja. Miközben a csoport benjaminja halkan duruzsolva franciára fordította EU-s vendégünknek az elhangzó szöveget, én a mennyezeten csordogáló erecskéket világítottam meg. A lepottyanó cseppeket elkaptam, és, érdekes módon, ahogy szétkentem az ujjaim között, barna, kicsit agyagos réteg ragadt a bőrömre. Megtapintottam a fal több pontján is a nedves felületeket, amelyek szokatlanul sok külső szennyeződést tartalmaztak. Pedig nem is esett a napokban. A természetes barlangokat kedveltem igazán, az érintetlen, felfedezetlen, titokzatos képződményeit földanyánknak. Fogalmam sem volt, hogy hány óra tétlenkedés vár még rám.

Alaposabban körül kellene itt nézni – gondoltam. Egyből nekiestek a fal megbontásának; félbe akartam szakítani a vezető előadását, hogy megbeszéljünk egy átgondoltabb munkamódszert. Közben azonban a külföldi férfi és a tolmács a bejárathoz mentek, feléjük indultam, hogy figyelmeztessem őket. Nem jó, ha eltávolodunk egymástól, a csoport tagjainak mindig elérhető távolságon belül kell maradniuk. Most mindketten háttal álltak nekem.

– Kérem, semmiképp ne távolodjanak el, mert… – sajnos már nem tudtam befejezni a mondatot.

– Attila kardja! – hallatszott még a professzor kissé rekedt hangja, de a hatalmas omlás robaja mindent elnyomott.

Teljes feketeség burkolt be. Szörnyű érzés volt. Majd arra eszméltem, hogy köhögök, és erős, görcsös rángás kínzott. A szemem ugyan nyitva lehetett, de semmi fényt nem érzékeltem, talán meg is vakultam. Sorra vettem az érzékszerveimet. A föld, a nyirkos agyag és mészkő illata keveredett a levegőben, a nyelvemen is ragacsos üledék volt. Köpni próbáltam, de csak szánalmas, néma fütyülő hang lett belőle. A fülemben tompa zúgást éreztem, és lábamban egyre élesebb lett a fájdalom. A bal kezem, ami a testem alá szorult, kicsit felnyomta a vállamat, a derekam is elfordult: nem temetett teljesen maga alá a kőtenger. Folyadékot éreztem a fülem környékén, meleg patakban folyt a nyakamon végig, a vállamra, majd a hátamra. Vérzek, és ezek szerint nem ájultam el – állapítottam meg. Végre tudtam gondolkodni. Kezeimmel göröngyöket fogtam, arrébb toltam-löktem pár követ, és kitapogattam a sisakot. A lámpa leszakadt róla. A mellzsebemből öngyújtót húztam elő, felkattintottam, de a porszemcsék miatt alig láttam valamit. A lábaimhoz közelítettem a lángocskával, a bal kezemmel elszórtam pár követ, majd teljes erőmmel a földbe mélyesztettem a körmeimet. Lassan kihúztam magam a törmelék szorításából, felültem, az öngyújtó fényével magam köré világítottam. Néma csend volt, egy-egy kavics koppant még, és szitált a por. A vájársisakon horpadás mutatta, hogy nem hiába volt ez a nehéz anyag a fejemen. Oldalra másztam, ahol a külföldit utoljára láttam. A kövek között feküdt, és ahogy az öngyújtóval az arca felé közelítettem, hirtelen felpattantak a szemei. A sisakjához nyúltam, a lámpájából kiestek az elemek. Pár pillanat alatt előkapartam és visszaraktam az elemeket a tartójukba, és a világítás ismét működött. A hóna alá nyúlva fölhúztam és ülő helyzetbe segítettem a férfit. Az erősebb fényben látszott, hogy a tolmács arccal lefelé fekszik, jobbára göröngyök fedik a hátát. Letérdeltem mellé, két kézzel kapartam róla a törmeléket, az arca mozdulatlan volt. Intettem a franciának, hogy segítsen a tolmácsot a lábainál lévő kőhalomból kiszabadítani. Együtt gyorsan ledobáltunk róla mindent, szerencsére nem temette be nagyobb tömb, amivel nem birkóztunk volna meg. A hátára fektettük, de az arcát hiába ütögettem meg, nem volt eszméleténél. A nyakán kitapintottam az ütőeret, de nem éreztem semmit. A sisakot lekaptam róla, hosszú hajzuhatag bomlott ki a porba. Kigomboltam a zubbonyát. A franciának odaadtam a lámpát, hogy világítson, és kitisztítottam az eszméletlen ember száját. Csak remélhettem, hogy még időben vagyunk, fogalmam sem volt, hogy milyen belső sérülései lehetnek. Elkezdtem az újraélesztést, fújtam belé a levegőt, majd számoltam és nyomtam a mellkasát. Megismételtem. Köhögnöm kellett, a fülemből újra vér csöpögött, ezúttal a tolmács arcán landoltak a cseppek. Rosszul voltam. Mutattam a franciának, hogy inni szeretnék, van-e valami palackja. Az enyém persze a hátizsákomban volt, valahol a sziklák mélyén. Csak most fogtam fel az iszonyatot, hogy a professzor és társai voltak az omlás középpontjában, és tőlük nem jöttek életjelek. Sietnem kell, különben semmi esély megmenteni őket!

A véremből az ájult arcára is jutott, elkentem a cseppeket és folytattam a lélegeztetést. Feltéptem az ingét, hogy kezemmel a bőrét dörzsölve is fokozzam a hatást. Az ing alatt domború, meleg felülethez értem: ismerős érzés, de valahogy nem egy férfi mellizmára emlékeztetett. Újra fújtam, és újra pumpáltam. Amikor végre megmoccant, az egész test megrándult, majd az ajkak összezárultak és ismét kinyíltak. Lassan, mintha még mindig súlyos kövek borítanák, végre felnyitotta a szemét. Kezemet visszahúztam, az inget pedig visszahajtottam a fiatal nő mellére. Talán zavaromban, talán reflexből a fejlámpával a többiek felé indultam. Az óriási halom omladék darabjait kézzel kezdtem el félrehajigálni.

– Most meg hova az istenbe ment? Itt ne hagyjon a rohadt barlangjában! – állapotához képest meglepően határozottan szólalt meg az újjáéledt sérült.

– Magára vigyáz az EU-s barátunk, fogja csak a kezét! A többieket kell megkeresnem!

– Az apám hol van? Mentse meg, kérem! – alig jött meg a hangja, s máris erőre kapott. – Jövök, segítek. – Majd kiabálni próbált: – Apa, Tibor! Hall engem valaki?

Ahogy feltápászkodott, újra össze is esett volna, ha külföldi cimboránk nem áll mellette; elkapta, és visszaültette a földre. Úgy látszik, neki kéznél volt a hátizsákja, mert már egy tartalék zseblámpa is világított, és a kulacsból végre megitatta a lányt. Én közben kőről kőre haladva másztam, de egyre reménytelenebbnek tűnt a mentés. Hiába kiáltoztam, nem válaszolt senki. A hátam már a beomlott mennyezet magasságában volt.

– Több méternyi kő és törmelék alatt lehetnek. Itt nem tehetünk semmit, azonnal segítséget kell hívnunk!

– Mire vár, csinálja gyorsan!

– Igen, de előbb magukat kell kivinnem innen. Van valakinél mobil?

A tolmács franciául megkérdezte segítőnket, de az tehetetlenül tárta szét a karját. A lányt két oldalról támogatva haladtunk a kijárat felé. A szűkületnél, amely az egyedül átjárható útvonal volt, megtorpantunk. A lány biztosítására nem volt kötelünk: nélkülünk pedig aligha lesz képes átküzdeni magát. Mutattam a külföldinek, hogy ő is vetkőzzön, összekötöttem ingjeinket, és azok segítségével húztuk át a lányt. Én hátrálva, mint egy rák, húztam az élő csomagot, a lány lábainál pedig a külföldi próbált segíteni. Nem csak az én fülem és lábam vérzett, az overall hasadékain keresztül a lány lábából is szivárgott a vér. Amikor átértünk, felnyaláboltam a sérültet. A francia próbált előttünk haladni és közben világítani. Attól tartottam, hogy a lány újra el fog ájulni, és én sem voltam jól; nehezen egyensúlyoztam a túlsúllyal együtt. Amilyen gyorsan csak lehetett, orvosi ellátást kellett neki szereznem.

Amikor kiértünk, a fény fájdalmasan belehasított a koponyámba, de valahogy ezt most egyáltalán nem bántam. A mikrobusz sofőrje szerencsére már várt ránk. Kezében mobillal hadonászott.

– Baj van? Mi történt?

– Kit hívott? – ripakodtam rá a férfira.

– Én… hát a feleségemet, hogy…

Kikaptam a kezéből a készüléket és tárcsáztam a barlangi mentők számát.

– Mit látott idekint? Hallott valamit? – próbáltam kideríteni, hogy vajon a felszínről észlelhető volt-e valami az omlásból. De ahogy a mikrobuszhoz közeledtem, még a fülem zúgásán keresztül is hallottam a rádióban hangosan szóló zenét. A sofőr ijedten és értetlenül forgolódott.

– Figyeljen, én értesítettem a barlangi mentőszolgálatot, maga hívja ki a rendőrséget, a tűzoltókat, mindenkit, akit csak elér. A tolmácshölgyre vigyázzon, nemrég tért magához, én viszszamegyek az omláshoz.

A kocsimhoz rohantam, a csomagtartóból kikapkodtam a tartalék adó-vevőket, lámpát, szerszámokat.

– Ahogy ideérnek a barlangászok, ezt nyomja a kezükbe, ezen talán tudunk kommunikálni.

A sofőr csak bólogatott.

– De honnan ismerem meg őket?

– Denevér van az autójukon.

– Persze! – bólintott ijedten. Aztán még odaszólt nekem.

– Zsófia nem tolmács, ő Szilágyi professzor úr lánya, és maga is kutató. A professzor úrékkal mi történt?

– Ránk omlott a járat, teljesen eltemette őket az omladék. – Ahogy indultam volna tovább a barlang bejáratához, szembetaláltam magam Zsófiával.

– Magán múlik az apámnak és munkatársainak az élete, kérem, tegyen meg mindent értük! Siessen már!

Mit mondhattam volna, fejembe nyomtam a sisakom, rohantam, ahogy tudtam.

A bal lábam erősen nyilallt, a seben már megalvadt a vér, csak zúzódások lehettek, nem törés. Most kétszer olyan hosszúnak tűnt az út a baleset helyszínéig. A gondolataim újra és újra abba a zsákutcába futottak, hogy lehetetlen egy ilyen omlás, ilyen egyszerűen nincs. Még sosem éltem át ekkora erejű földcsuszamlást. Egyszerűen természetellenes volt, nem tudtam rá semmilyen elfogadható magyarázatot adni.

A baleset helyszínén még mindig mozdulatlan volt minden, a lámpával megvilágítottam a hatalmas kőhalmot. Oldalról, az ép kőfal mentén próbáltam közelebb jutni a sérültek vélt helyéhez. Kopogtam, kiáltoztam, de hiába. Reménytelennek ítéltem egyedül folytatni a próbálkozást. Az adó-vevő jelzett. Hamarosan megérkeztek a barátaim, a barlangi mentőszolgálatosok. Mire a beomlott rétegen átvágtuk magunkat, nyilvánvaló volt, hogy nem fogunk túlélőt találni. Röviden elmondtam nekik is, hogy mit érzékeltem, mielőtt megtörtént a katasztrófa, de egyikük sem hallott hasonló esetről. Egyszerűen megmagyarázhatatlan jelenség előtt álltunk. Órákba tellett, mire a három áldozat testét kiszabadítottuk és a felszínre hoztuk. Odakint teljes őrület fogadott, rengeteg jármű, színesen villódzó lámpák, kamerákkal rohangáló tévések, újságírók.

Egy furgon mellett, bevilágítva és friss sminkkel épp egy fiatal hölgy nyilatkozott. Ismerősnek tűntek a vonásai, határozott volt, és megrendülten ugyan, de teljesen magabiztosan beszélt a kamerába.

– Érti a dolgát ez a Zsófi lány – szólalt meg mellettem Jocó, a sofőr. – Kihasználja még ezt a tragikus szenzációt is. Tudom, az apja is ezt tenné, büszke lenne rá!

Csak ekkor értettem meg, hogy kiről beszél.

– Hallgassa csak!

Közelebb léptem, hogy elkapjam az interjú hátralévő részét.

– Nem egyszerűen egy királysír felfedezéséről van tehát itt szó! Szilágyi professzor kutatócsoportja olyan bizonyítékokat tárt fel, amelyek új megvilágításba helyezhetik nemcsak a magyarok, hanem az egész közép- és kelet-európai régió történetét. Apám munkája nem veszhet kárba, én személyesen mindent el fogok követni, hogy munkásságát méltó módon folytathassam.

– Igen, de mit tudhatunk a mai katasztrófa okáról, mit mondanak a hatóságok? – szakította meg a riporter Zsófia előadását.

– Ilyenkor vizsgálódnak, ez a kötelességük. De kijelenthetem, hogy akár baleset történt, akár szabotázs, a felelősöket meg fogjuk találni. Édesapám elvesztése…

– Nem zárja ki, hogy szándékos szabotázst hajtottak végre önök ellen?

– Erről most nem nyilatkozhatok. A rendőrség dolga megállapítani, hogy mi történt valójában.

A sofőrhöz fordultam, de az már eltűnt, a riporter befejezte a beszélgetést, a reflektort kikapcsolták. Már túlestünk a jegyzőkönyv felvételén, tulajdonképpen hazavitethettem volna magam a denevéres autóval, de valamiért nem tudtam elfogadni, hogy ez a valóság. Folyton azt vártam, hogy rendben, ennyi elég, most pedig felébredek, és ez a nap is egy unalmas, eseménytelen júniusi nap lesz, mint a többi.

– Maga mi a fenére vár itt? – Nem esett jól a megszólítás. Már nem volt nehéz felismernem a tolmácslány hangját. Arcát megint nem tudtam kivenni a sötétben.

– Biztosan egy ilyen kedves, baráti megszólításra. Megismer egyáltalán? – tétováztam kicsit a válaszommal.

– Sajnos, egy életre szóló trauma részese, még jó, hogy megismerem!

– Jobban van?

– Nem mindegy az magának?

– Nem.

– Apám jól érezte, maga csak egy aktakukac! Bevisz a kurva hasadékok meg lyukak közé, és végignézi, ahogy a nyakunkba szakad az egész hegy!

– Nem tehettem semmit! Hiszen látta, esélyük sem volt. Ez teljesen…

– Ne mentegetőzzön itt, szerencsétlen! De arról kezeskedem, hogy ezért felelősségre fogják vonni!

– Engem?

– Süket talán? Meghalt a magára bízott három ember, egy diplomata megsérült, és még értetlenkedik?

Semmi kedvem nem volt válaszolni neki. Ott álltam egyedül, összezavarodva, és azon csodálkoztam, hogy megint bebizonyosodott, mennyire rossz emberismerő vagyok. Nem csupán egy csinos lányt néztem a barlangászruhában fiúnak, hanem a gyámoltalan sérültben, akit a vállamon cipeltem ki a barlangból, egyáltalán nem láttam a céltudatos, kemény kutató kisasszonyt, ahogy az apja lánya típust sem. Aligha látom valaha viszont ezt a Zsófiát, gondoltam. A történelem meg amúgy sem érdekel, így az egész marad egy sajnálatos és tragikus kaland. A vizsgálat miatt cseppet sem aggódtam, mert nem éreztem magam felelősnek a kutatók haláláért. Az pedig, hogy újraélesztettem a professzor lányát, úgy látszott, hogy az ismeretlen francia vendég és az én kis titkom marad örökre.