KENDARE BLAKE

VÉRBE ÖLTÖZÖTT ANNA

KENDARE BLAKE

VÉRBE ÖLTÖZÖTT ANNA

KÉT HOLD KÖNYVEK

2012

A MŰ EREDETI CÍME:

Anna Dressed in Blood

Copyright © 2011 by Kendare Blake

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2012

Fordította: Bíró Júlia

ELSŐ FEJEZET

A lenyalt haj holtbiztos jel, és nem a poén kedvéért mondom.

Nemkülönben a szakadt bőrkabát, de az azért nem annyira, mint a barkó. Meg ahogy a Zippo fedelét kattogtatja fel-le, és ritmusosan bólogat hozzá. Már csak az ujjcsettintgetés hiányzik.

Az is igaz, hogy elég jó érzékem van az árulkodó részletek felismeréséhez. Tudom, mire kell figyelni, mert el sem tudjátok képzelni, hányféle kóbor kísértettel és visszatérő szellemmel volt már szerencsém találkozni.

A stoppos egy észak-karolinai másodrendű út gyér forgalmú, szélfútta szakaszán portyázik, ott, ahol a padkát helyettesítő deszkapalánkok mögött a nagy sivár semmi ásítozik. A gyanútlan sofőrök leginkább unalomból veszik fel: a szokásos hátizsákos egyetemista, gondolják, aki túl sok Kerouacot olvas.

– A barátnőm repesve vár – mondja izgatottan, mintha alig néhány perc választaná el a találkozástól a leányzóval, aki a következő domb mögül bukkan majd elő. Az öngyújtóval akkorát koppint a kesztyűtartóra, ráadásul kétszer egymás után, hogy lopva odapillantok, nem horpadt-e be a műszerfal.

A kocsi ugyanis nem az enyém. És nyolc kemény hétig robotoltam az utcánk végében lakó Mr. Dean kertjében, csak hogy kölcsönkérhessem. Hetvenéves az öreg, de szálfaegyenes a háta. Ha több az időm, akár egész nyáron elhallgattam volna a vietnami háborús történeteit. Ehelyett megnyírtam a sövényét és felástam egy jókora darab földet a kertjében az új rózsabokrainak, mialatt ő sasszemekkel figyelt: nehogy még elszúrjon valamit ez a tizenhét éves kamasz, aki olyan idétlenül néz ki a kifakult Rolling Stones-os pólóhoz sehogy se illő, nyilván az anyjától kölcsönzött kertészkesztyűben.

Az igazat megvallva, tudván, hogy mire fogom használni a kocsit, volt némi lelkiismeret-furdalásom. Egy megkímélt, szuperül karbantartott 1969-es sötétkék Camaro Rally Sportról van szó. Lágyan és puhán siklik, mint egy álom, a kanyarokban meg duruzsol. El se hiszem, hogy az öreg kölcsönadta, meló ide vagy oda. De hál’ istennek megtette, és ezzel nagy szolgálatot tett. Erre aztán ezerrel rá fog harapni a stoppos – egy ilyen verdáért megéri kockáztatni.

– Lefogadom, hogy gyönyörű a lány – mondom csak úgy mellékesen.

– Tutira, haver, tutira – mondja, kábé századszor, amióta úgy öt mérfölddel ezelőtt felvettem, és az jár a fejemben, hogy a fenébe nem veszi rajta észre senki, hogy halott. Mintha egy James Dean-filmből szalasztották volna. És az a szag. Nem éppen rothadt, de egyértelműen nyirkos, úgy lengi körbe, mint a sűrű köd. Hogyhogy élőnek gondolják? Hogy tűrhetik meg a kocsiban tíz mérföldön át, hogy a Lowren híd közepén hirtelen elrántsa a kormányt, és magával sodorja a vízbe a járgányt a soron következő áldozattal együtt? A sofőröknek nagy valószínűséggel már az öltözékétől és a hangjától is borsódzik a hátuk, no meg a csontjaiból áradó bűztől, ami valahonnan ismerősnek tűnik, pedig szinte biztos, hogy soha nem találkoztak vele. És akkor gyanút fognak, de már késő. Önszántukból döntöttek úgy, hogy felvesznek egy stoppost, és most ugye nem dobhatják csak úgy ki a kocsiból, holmi nevetséges parázás miatt. És elhessegetik a kellemetlen érzéseket. Rosszul teszik.

Közben az anyósülésen terpeszkedő stoppos csak mondja a magáét, a lányról mesél, a barátnőjéről, aki otthon várja: Lisának hívják, neki van a világon a legselymesebben csillogó szőke haja és a legbájosabb mosolya, és hogy ők ketten el fognak szökni, és össze fognak házasodni, amint ő megérkezik. Meg hogy stoppal jött Floridából, ahol végigdolgozta a nyarat a nagybátyja autókereskedésében, mert ott lehet a legtöbbet keresni; és megérte, még akkor is, ha ők ketten a barátnőjével hónapokig nem láthatták egymást.

– Kemény lehetett, ilyen sokáig távol lenni az otthonodtól – mondom kedvesen, együtt érzőn. – De biztos vagyok benne, hogy Lisa nagyon fog örülni.

– Tutira, haver. Pont erről beszélek. Megvan minden, ami kell, ott lapul a dzsekim jobb zsebében. Összeházasodunk, aztán elhúzunk a tengerpartra. Van ott egy jó haverom, Robby. Nála ellakhatunk, amíg nem találok munkát.

– Zsír – mondom. A stoppos szánnivalóan optimista mosolyát bágyadtan világítja meg a hold ezüstös fénye. Soha nem látta viszont Robbyt, hát persze. És a barátnőjét, Lisát sem. Mert 1970 nyarán, ezen az úton, alig kétmérföldnyire innen, beszállt egy kocsiba, talán egy ehhez hasonlóba. És elmesélte a sofőrnek, akárki volt is az, hogy ami a kabátzsebében van, pont elég lesz ahhoz, hogy új életet kezdjen.

A helyiek úgy tudják, hogy amikor kirángatták a kocsiból a hídnál, kegyetlenül megverték, aztán belökdösték a fák közé, késsel összeszurkálták, végül elvágták a torkát. Utána a holttestet a folyópartra vonszolták, és a közeli mellékágak egyikébe dobták. Egy farmer talált rá majd hat hónappal később, a testét addigra befonta a hínár, szélesre tátott állkapcsa csodálkozón meredezett, mintha még most sem hinné el, hogy mindez megtörténhetett vele.

És most sem tudja, hogy mi történt vele. Szerintem egyikük sem tudja. Jelenleg a stoppos fütyörészik és ütemesen bólogat egy, csak az ő fülében létező zene ritmusára. Valószínűleg azt a zenét hallja, ami azon az éjszakán szólt a rádióból, amikor megölték.

Kellemes társaság. Egy rendes srác, akivel jó együtt utazni. De amint majd a híd közelébe érünk, olyan borzalmasan kegyetlen és gonosz lesz, amilyet el sem tudtok képzelni. A jelentések szerint ez a szellem, akit nem hivatalosan a 12-es stopposának neveznek, eddig legalább egy tucat embert ölt meg, és nyolc továbbit súlyosan megsebesített. Úgy őszintén, képtelen vagyok hibáztatni. Soha nem ért haza a barátnőjéhez, és most azt akarja, hogy senki más se érjen haza.

Elhagyjuk a huszonhármas mérföldkövet, a híd kevesebb mint kétpercnyire van innen. Amióta ideköltöztünk, minden éjjel végigmentem ezen a szakaszon, abban a reményben, hogy meglátom a felemelt hüvelykujját, de nem volt szerencsém. Egészen mostanáig, a Rally Sport volánja mögött. Végre. Utálom az ilyen melókat – olyanok, mint a gyötrelmesen hosszúra nyúló horgászatok. De nem szoktam feladni. Előbb-utóbb mind horogra akadnak. Lassan felemelem a lábam a gázpedálról.

– Valami baj van, haver? – kérdezi.

Megrázom a fejem. – Csak az van, hogy a kocsi nem az enyém, és nincs elég lóvém a javításra, amennyiben a te jóvoltodból hirtelen lerepülnénk a hídról.

A stoppos elneveti magát, épp egy csöppet hangosabban a normálisnál.

– Szerintem te ittál, haver. Jobb lesz, ha megállsz, én meg kiszállok, rendben?

Későn kapcsolok – túl korán szólaltam meg. Nem engedhetem el. Amilyen az én szerencsém, még lelép, aztán bottal üthetem a nyomát. A mozgó kocsiban kell elintéznem, mert ha nem, akkor kezdhetem elölről az egészet, és kétlem, hogy Mr. Dean megint kölcsönadná a verdát. Nem mellesleg három nap múlva elköltözünk Thunder Baybe.

És hát nem szívesen tenném meg újra szegény ördöggel. A gondolat átfut az agyamon, de hamar elillan. A fickó végül is halott.

Megpróbálom nyolcvan fölött tartani a sebességet – remélem, ez túl gyors neki ahhoz, hogy megkockáztassa a kiugrást, de hát a szellemeknél sose lehet tudni. Gyorsan kell cselekednem.

Abban a pillanatban, amikor lehajolok, hogy elővegyem a farmerom szára alá rejtett pengét, a holdfényben felsejlenek a híd körvonalai. Mintha beépített időzítője lenne, a stoppos elkapja a volánt, és balra rántja. Megpróbálom visszahúzni, közben beletaposok a fékbe. Füstöl az aszfalt, égett gumi szagát érzem; a szemem sarkából látom, hogy a stoppos arca eltűnt. Elenyészett. Rothadó bőrcafatok, fekete szemgödrök, a fogak helyén szürkés törmelék. Mintha vigyorogna, de lehet, hogy csak épp most mállik szét az ajka.

A kocsi párszor veszélyesen megpördül, félelmetes érzés, mégsem pereg le előttem az életem. Tényleg, vajon az milyen lenne? Egy rakás meggyilkolt szellem képe gyors egymásutánban. De nem ezt látom, hanem a saját holttestemet, különféle beállításokban: két visszatérő kép van, az egyiken a kormányrúd átdöfi a mellkasomat, a másikon a fej nélküli testem félig kilóg a széttört szélvédőn. Nem épp szívderítő látvány.

Egyszer csak a semmiből megjelenik egy fa, egyenesen a vezetőülés melletti ajtó felé tart. Nincs érkezésem káromkodni, inkább megragadom és eltekerem a kormányt, a gázra taposok, és a fa hirtelen mögöttem van. Semmiképpen sem mehetek rá arra a fahídra. Túl régi, túl keskeny, túl korhadt.

– Nem olyan rossz ám halottnak lenni – lihegi a stoppos, közben a kormány után kapkod, és a karomat rángatja.

– Na és a bűz? – sziszegem vissza. Ki tudja hogyan, sikerül elérnem a tőr markolatát. Ha nem csinálok valamit, menten széttörik a csuklóm. Egy kicsit oldalra csúszok az ülésen, valahogy üresbe teszem a sebváltót – korábban is eszembe juthatott volna –, aztán gyorsan kirántom a pengét és felemelem.

Ekkor jön a meglepetés: a stoppos arcára újra ráfeszül a bőr, a fekete gödrök helyén zöld szemek ragyognak. Egy ártatlan fiú ül velem szemben, és meredten bámulja a késemet. Végre egyenesbe hozom a kocsit, nagyot fékezek, nyekkenve megállunk.

A zökkenéstől pislant egyet. Rám néz.

– Az egész nyarat végigdolgoztam ezért a pénzért – kérlel szelíden. – A barátnőm kinyír, ha elveszítem.

Az agyam zsibbadt az előbbi erőfeszítéstől. Nincs kedvem beszélni. Csak túl akarok lenni rajta. De akkor meghallom a saját hangomat.

– A barátnőd meg fog bocsátani, megígérem.

A tőr, apám athaméja, megcsillan a kezemben.

– Soha többé nem teszem, ígérem – suttogja a stoppos.

– Ez volt az utolsó alkalom – mondom, aztán suhintok egyet, a penge a torkába mélyed, csúnya, sötét árkot hagyva maga után. A stoppos a torkához kap, az ujjaival babrál, össze akarja tapasztani a bőrt, de a sűrű, ragacsos fekete massza, amely a sebből tör elő, lassan elborítja: először a szakadt bőrkabátot, aztán fölfelé terjed és eltakarja az arcát, a szemét, a haját. A rángatózó stoppos nem sikolt, de talán csak mert képtelen rá: elvágták a nyakát, a fekete trutymó ott bugyborékol a szájában. Nem telik bele egyetlen perc, és vége, eltűnik, nyoma sem marad.

A tenyeremmel végigsimítom az ülést. Száraz. Kiszállok a verdából és körbejárom, bár a sötétben nem igazán látszanak a lehetséges karcolások. A gumiabroncs még mindig füstöl, alaposan megrongálódott. Látom magam előtt, ahogy Mr. Dean a fogát csikorgatja dühében. Most már tuti, hogy az utazásig hátra lévő három napból legalább egy a kerékcserére fog elmenni. Ha jobban belegondolok, amíg fel nem rakom az új GoodYeareket, okosabb, ha nem is viszem vissza a kocsit.