A fordítás alapját képező kiadás:

Shadow Show: All New Stories in Celebration of Ray Bradbury

edited by

Sam Weller & Mort Castle

William Morrow, 2012

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Ajkay Örkény, Dési András György, Galambos Dalma, Horváth Norbert, Illés Róbert, J. Magyar Nelly, Juhász Viktor, Németh Attila, Pápai Dávid, Pék Zoltán, Radnóti Alice, Sohár Anikó, Varga Csaba Béla

Szerkesztette:

Vas Annamária

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978-963-9866-12-6

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2012, by Sam Weller & Mort Castle

© Hungarian translation 2012, Ajkay Örkény, Dési András György, Galambos Dalma, Horváth Norbert, Illés Róbert, J. Magyar Nelly, Juhász Viktor, Németh Attila, Pápai Dávid, Pék Zoltán, Radnóti Alice, Sohár Anikó, Varga Csaba Béla

© Hungarian edition 2012, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

Nyomdai munkák: Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen

Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgaót

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Raynek,

éjféli parádénk legfőbb ceremóniamesterének,

szeretettel

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

LEGMÉLYEBB hálánk Ray Bradburynek támogatásáért és lelkesedéséért, amivel e könyv létrejöttéhez hozzájárult. Köszönet Ray lányának, Alexandrának is az út során nyújtott segítségéért. És természetesen lekötelezettjei vagyunk íróink sztárcsapatának, akik Bradbury inspirációját ezernyi fantáziadús irányba vitték tovább.

Köszönetünk illeti a HarperCollins fantasztikus szerkesztői gárdáját, külön kiemelve remek munkatársunkat, Jennifer Brehlt, asszisztensével, Emily Krumppal együtt. Hálánk továbbá a kiadói termékfelelős Andrea Molitornak, valamint a korrektornak, Margaret Wimbergernek. Nagy szerencsénk, hogy velük dolgozhattunk. Kalapemelés jár Tom Gauldnak klasszikus borítógrafikájáért (jártak már önök Ray Bradbury alagsorában?!).

Irodalmi ügynökünknek, Judith Ehrlichnek, aki az elsőtől az utolsó lépésig kísért minket.

Danny Squires lelkesítő emlékének és Robert Weinbergnek, aki barátságával inspirált bennünket.

Köszönetünk továbbá családjainknak, Jane-nek, Jannek, Mai-Linhnek, Le-Anhnak és Gia-Binhnek. Éljetek örökké!

Sam Weller & Mort Castle

BEVEZETŐ

PUBLIKÁLT a Weird Talesben és a New Yorkerben. Vajon hány szerző mondhat magáénak ilyen kétpólusú irodalmi pályát? Ez a látszólagos összeférhetetlenség azonban épp csak sejtetni engedi Ray Bradbury munkásságának széleskörűségét, átfogóságát és csodálatosságát.

Kreativitása úttörő tudományos-fantasztikus műveket eredményezett, általánosan elismert fantasyket és díjnyertes realista kortárs prózát. Ray Bradbury egész pályafutását annak szentelte, hogy semmibe vegye és összemossa a zsáner és a szépirodalom határait. Semmi kétség, azon kiválasztottak közé tartozott, akik bűvészként tudnak bánni a szavakkal. Ők azok, akik egyszerre képesek innovatív, lélegzetelállító szövegeket létrehozni, ugyanakkor rohammal beveszik az irodalom megszentelt csarnokait. Nathaniel Hawthorne-ról beszélünk, Charles Dickensről, Edgar Allan Poe-ról, Shirley Jacksonról, Jorge Luis Borgesról – és még néhány hasonló kaliberű szerzőről.

Ezek a remekírók (valamint olyan neves társaik, mint Faulkner, Fitzgerald, Steinbeck és Tennessee Williams, akik szintén sikerrel tették vizsgálódásuk tárgyává a szépirodalom és a zsáner határait, ám jóval ritkábban) gyakran úgy alkottak „zsánerirodalomnak” minősíthető műveket, hogy közben újszerű, eredeti szemszögből firtatták az emberi élet értelmét.

Ray Bradbury azonban nem csak követte a nagy elődök mély és kitörölhetetlen lábnyomait, sőt nem is csupán vállt vállnak vetve menetelt kortársaival. Elismerésre méltó pályája során saját utat tört magának, megrajzolva annak térképét is, megváltoztatva és kiterjesztve az irodalmi kánont a végtelenbe. És ehhez mennyi különböző irodalmi formát felhasznált! Írt regényeket, tévés és filmes forgatókönyveket, színműveket, verseket, esszéket, sőt még építészeti koncepciókat is készített, mégis vitathatatlanul a novella volt az ő igazi lételeme. Ezért tartozik ebbe a kategóriába feledhetetlenebb műveinek legjava.

Mert ki is feledhetné a pillangó eltaposásának következményeit a „Mennydörgő robaj”-ban? Vagy a gépesített, posztapokaliptikus házat, aminek már nincs is emberi lakója, a „Langy esők jönnek”-ben? Az összetört szívű, kicsi Margot-t, aki a mellékhelyiségbe zárva tölti azt az egyetlen órát, amikor a Vénuszon egyetlen órára kisüt a nap – hétévente egyszer?

És aztán ott van „Einar bácsi” az ő „gyönyörű, selyemhez hasonló szárnyai”-val, amelyek „úgy lógtak mögötte, mint két tengerzöld vitorla”.{1}

Tally kísérteties lábnyomai „A tó”-ban.

Az űrt járó telepesek, akik leszállnak a Marson, és ott az idilli, kisvárosi Amerikával szembesülnek – elvesztett szeretteikkel benépesítve, „A harmadik expedíció”-ban.

És ott vannak a csodálatos, új teniszcipők, melyeknek „fehérmályvát és feltekercselt rugókat tettek a talpába”, „A nyári futás hangjá”-ban.

Az ír taxisofőr, aki nagyböjt első napjára abbahagyta az ivást, és ettől alkalmatlanná vált a biztonságos vezetésre.

És a múmiák a mexikói Guanajuato katakombáiban.

És a Vénusz meleg Napkupolái.

No meg az afrikai szavanna, ahová a gyerekek csalják el szüleiket…

Ezeket a történeteket, és még annyi mást gyűltünk itt össze megünnepelni, hogy tisztelegjünk előttük ezzel az antológiával, amely nagynevű írók tarka csapatának vadonatúj, még soha korábban meg nem jelent elbeszéléseit tartalmazza. A közreműködők széles palettája híven tanúskodik Bradbury kortársak fölé tornyosuló alakjáról és a rájuk gyakorolt hatás tartósságáról. Ahogy Nathaniel Rich írta a Slate magazinban: „Amennyiben létezik korunknak mitológiája, úgy Bradbury annak egyik megteremtője.”

Ray Bradbury mindig „mesemondónak” tartotta magát, a régi idők vásárterein és tábortüzei mellett regélők örököseként.

„Ez az ősi hagyomány – mondta egy 1964-es interjúban – üdvözlendő, dicséretre méltó és megőrzendő. Ha egy kisfiú száz év múlva ellátogat majd a síromhoz, és azt írja krétával a márványlapra: »nagy mesemondó volt«, boldog leszek.”

Hasonlóan nagy hagyományokkal rendelkező történetmesélési mód az árnyjáték. A fényforrás és egy áttetsző ernyő között mozgatott, papírból kivágott figurákkal előadott bábjáték immár több mint ezeréves művészeti forma, mely a legtöbb szakértő szerint Kínából eredeztethető. És akárcsak Bradbury fantasztikus, modern mítoszai, az árnyjáték is a mesék, a folklór világához fordult ihletért. A mozgó figurák árny-metaforáivá váltak ősi regéknek és aktuális igazságoknak, hogy újabb kapcsolódási pontra mutassunk rá Bradbury terjedelmes irodalmi munkásságával.

Az árnyjáték-előadások később népszerűvé váltak Indiában, Indonéziában, Törökországban és máshol is. Az 1880-as évekre Franciaországba is eljutott ez a fajta bábművészet, sőt továbbfejlődött, összetettebbé, stilizáltabbá vált. Nagy szerepet játszott itt és Angliában a viktoriánus kori fantazmagória-színházi mozgalom térhódításában.

Ma, Ray Bradbury Nyugat-Los Angeles-i otthonában jól látható helyen függ a falon egy francia kabaré, a „Le Chat Noir” (a Fekete Macska) bekeretezett plakátja. A 19. századi Párizsnak ez az éjszakai mulatója az árnyjáték innovatív alkalmazásával vált közismertté. A vendégek asztaloknál ültek, sötét színű likőröket kortyolgattak, és közben csodálták a fény, az árny és a történet látványosságát.

1962 őszén megjelent gótikus opuszában, a Gonosz lélek közelegben maga Ray Bradbury is így nevezte el komor vándorcirkuszát: „Cooger és Dark Pokolbéli Árnyszínháza”.

Saját irodalmi árnyjátékainak képzeletgazdag történetei akárhol játszódhattak: a gyarmati Mexikó városkáiban, Los Angeles-i bérházakban, a marsi hegyek lábainál, az egyszer volt Amerika napmelengette járdáin, Írország végtelen smaragderdeiben, poros cirkuszi sátrak lecsapódó vászonlapos bejáratai mögött, egészen gyermekkori álmaink padlásaiig és pincéiig. Kitartó és félelmet nem ismerő művészi géniusza kiérdemelte 2000-ben a Nemzeti Könyvalapítvány medálját az Amerikai Irodalom Terén Létrehozott Értékekért; 2004-ben a Művészetek Nemzeti Érdemérmét (amelyet személyesen az Egyesült Államok elnöke adott át); 2007-ben egy Pulitzer-különdíjat életművéért, és még sok más egyéb kitüntetést. És mivel a kort, amelyben írt, egyre inkább eluralta a tömegmédia, Bradbury történetei nemcsak nyomtatásban hagytak maradandó emlékeket a közönségben, de rádiós, televíziós, filmes és képregény-feldolgozások formájában is.

A díjak, kitüntetések és elismerések mellett Ray Bradbury egyre nagyobb befolyásra is szert tett, amin – bár örült neki – nem győzött csodálkozni: tanítójává és szószólójává, második apjává és művészi példaképévé vált rengeteg embernek, aki a kreativitásából próbál megélni. Ő és művei továbbra is inspirációt nyújtanak fiatalnak és idősnek egyaránt, alkotóknak, akik maguk is gyakran elmossák a határvonalat zsáner és szépirodalom között, az elképzelt fantasztikum és a megfigyelt valóság közt. A bábjátékos számtalan tanítványra tett szert.

Antológiánkban Ray Bradbury előtt tisztelegnek olyan művészek, akikre nagy hatást gyakorolt, akik az ő ihletésére írták meg történeteiket, melyek vagy hangulatukban, vagy témájukban, vagy pedig alapötletükben, nyilvánvalóan vagy esetleg alig észrevehetően „Bradbury-ívásúak”. A Dandelion Wine (’Pitypangbor’) lírai varázslatától a Mars örökké változó sivatagán át az October Country (’Októberország’) gomolygó ködéig, Bradbury művészetének teljes spektrumát megidézik korunk novellairodalmának legjobbjai. Az Árnyak és rémek olyan izgalmas szerzőket gyűjtött össze, akik, akárcsak példaképük, nem hagyják beskatulyázni magukat kategóriák vagy helyszínek által, csupán inspirációt merítenek, hogy annak segítségével jussanak el saját egyedi, vad képzeletük legmélyebb bugyraiba.

E kötet elbeszélései nem folytatások vagy utánérzések, hanem íróik saját, független alkotásai, amelyeknek csupán eredője azonos: Ray Bradbury maradandó művészete.

Az évek során maga Bradbury számos lenyűgöző előszóban vizsgálta novellái eredetét. Ezekben a személyes, informatív eszmefuttatásokban megengedte olvasóinak, hogy mintegy az áttetsző ernyő mögé lépjenek, és tanúivá válhassanak összetett, művészi árnyjáték-machinációinak.

E hagyomány szellemében az Árnyak és rémek mind a huszonhat közreműködője utószót is írt elbeszéléséhez, kihangsúlyozva Bradbury hatását életére, az írására vagy mindkettőre. A szerzők azt tették magukévá e gazdag életműből, amit legfontosabbnak és legjellemzőbbnek éreztek, hogy segítségével aztán színpadra állítsák saját árnyjátékukat.

A könyv tökéletes nyitótörténetében, az „Aki elfelejtette Ray Bradburyt”-ben Neil Gaiman azzal az ötlettel játszik el, hogy valaki emlékezetkiesése következtében pont azokat az elbeszéléseket és regényeket veszítheti el, melyek megváltoztatták az életét.

Az „Ördögűzés”-ben Alice Hoffman finom, mégis kőkemény mesét sző egy misztikus nyárról és a barátságról – no meg arról, mi marad meg mindebből a forró évszak múltán.

A thrillerek mestere, David Morrell őrangyalokról ír, de egészen új szemszögből.

Bradbury régi barátja, a legendás SF- és fantasyíró Harlan Ellison galaktikus távlatokban gondolkozik novellájában, az általa „valószínűleg legutolsó írásának” aposztrofált „Kifáradás”-ban: az egész világegyetem elsötétül, tudományos-fantasztikus metaforájaként a szerző önnön halandóságának.

Margaret Atwood és Charles Yu a science fictiont a társadalmi szatíra eszközeként használják fel (csakúgy, mint Bradbury klasszikus regényében, a Fahrenheit 451-ben, vagy az olyan elbeszélésekben, mint a „Gyerekszoba”), de mindketten a maguk egyedi módján.

Vannak aztán olyan történetek is, amelyek egy-egy konkrét Bradbury-írásra vezethetők vissza. Joe Hill kísérteties és melankolikus „A Champlain-tó ezüstös vizeinél”-je a jól ismert „A ködkürt”-tel áll rokonságban. A Pulitzer-díjnyertes Julia Keller novellája sem témáját, sem szerkezetét tekintve nem idegen a „The Whole Town’s Sleeping” (’Az egész város alszik’)-tól. Bonnie Jo Campbell, a Nemzeti Könyvdíj finalistája modern, gonoszabb változatát adja nekünk az erdei boszorkánynak, aki elsőként csúfította el a tetovált ember testét. John McNally elbeszélése mintha egyenesen Októberországból érkezett volna. A Pulitzer-finalista Lee Martin borongós, katartikus meséje mintha egy hullámhosszon rezegne a klasszikus „Már nem látom többé”-vel. Dave Eggers „Ki kopog?”-ja pedig (a cím egyébként utalás Bradbury első kötetmegjelenésére 1946-ban) csupa öröm, ijedség és meglepetés.

Egyes történetek a csillagok között játszódnak, míg mások Középnyugat-Amerika kisvárosainak csendes utcáin. Idejük hol a múlt, hol a jelen, hol pedig a jövő.

Az Árnyak és rémek írói közt vannak, akik szerepeltek Oprah Könyvklubjában, akiknek keze alól New York Times-bestsellerek kerültek ki, akik a Nemzeti Könyvdíj döntőjébe jutottak; van továbbá egy Newberry-medálnyertes, több World Fantasy- és Bram Stoker-díjas vagy arra jelölt. Az írott szó ezen munkásai bátorságukat összeszedve bemerészkedtek arra a sötét, kimérákkal teli, varázslatos területre, amelyet mindörökre megváltoztatott a „Csodák Mesterének” is nevezett ember művészete.

Az általa szerkesztett Timeless Stories for Today and Tomorrow (’Időtlen történetek a mának és a holnapnak’) című, fantasztikus és mágikus realista novellákat tartalmazó, 1952-es antológia előszavában Ray Bradbury ezt írta: „A kezdő írók gyakori hibája, hogy azt hiszik, ha egy bűvésztrükk jó, akkor tizenhat trükk egymás hegyén-hátán tizenhatszor olyan jó lesz. Mi sem állhatna távolabb az igazságtól. A jó mese észrevétlenül cserkészi be olvasóját, mintha az a levegővel lélegezné be. A varázslatot olyan gonddal kell beleszőni a történetbe, hogy akár a felismerhetetlenségig is eltűnjön benne.”

Ezt a filozófiát szem előtt tartva bocsátjuk önök elé kötetünket, melynek teljes címe Árnyak és rémek – Történetek Ray Bradbury emlékére. Mindegyik történet szívében meg fogják találni azt az egyetlen bűvésztrükköt, feledhetetlen metaforát, a narratív szemfényvesztés csodáját.

És most, köszöntjük önöket! Foglaljanak helyet! Készítsenek kezük ügyébe valami innivalót!

A nézőtér fényei lassan halványulni kezdenek.

A bársonyfüggöny felemelkedik.

És az árnyak elkezdik játékukat…

Sam Weller és Mort Castle

Chicago, Illinois

Ray Bradbury

MÁSODIK HAZATÉRÉS

MOST nyilván azon csodálkoznak, miért hívtam meg önöket egy családi összejövetelre. Engedjék meg, hogy elmagyarázzam!

Az Egyesült Államok Postahivatala 2006-ban kiadott egy bélyeget Edgar Allan Poe emlékére. Amint meghallottam, rohantam, és vettem több ívet belőle, s minden levelem borítékjára azt ragasztottam. Minden családtagomnak és barátomnak elküldtem, világszerte. Amikor csak ránéztem Mr. Poe portréjára, apámat láttam benne. Tudják, amikor nyolcéves voltam, az illinois-i Waukeganben, Neva nénikém adott nekem egy könyvet, Poe Rejtelmes történetekjét. Ez örökre megváltoztatott. Elolvastam „Az áruló szív”-et, az „Egy hordó amontilladó”-t, és persze „A holló”-t. Nyelvezete ékes volt, választékos, mint egy díszes Fabergé-tojás. Az ötleteket ijesztőnek találtam, fantasztikusnak, és egyből beleszerettem a történetekbe.

Az évek során aztán voltak mások is, akiket apáimnak tekintettem: L. Frank Baum, H. G. Wells, Jules Verne. És az anyáimról sem feledkezhetek meg: Emily Dickinson, Willa Cather, Eudora Welty. És voltak bábáim is: Shakespeare és a Biblia.

Most, sok évvel később és e kései korban, valami fantasztikus dolog történt. A könyv, amit önök a kezükben tartanak, rádöbbentett, hogy többé már nem a fiú vagyok, hanem magam is apa lettem. Az antológiába összegyűjtött 26 szerző figyelemre méltó, tarka történetei által megtért a szülői házba, és én nem is lehetnék büszkébb rájuk. A családom cirkuszi emberekből áll, egy különös és mesés éjféli karnevál előadói alkotják, oroszlánszelídítők, bűvészek és gyönyörű csodabogarak. Ők teszik ezt az összejövetelt rendkívülivé.

E kötetben éppúgy szerepelnek írások, melyeknek helyszínei sötét pincék, mint olyanok, amelyek a világűr sötét végtelenjében játszódnak; találhatók benne kisvárosok és nagy metropoliszok. Megjelennek őrangyalok és belső démonok. Egyes szereplői szellemek nélkül is kísértve érzik magukat. Vannak csöndes történetek, vidámak, szomorúak, sőt ijesztőek is. Mintha tulajdon álmaim és lidércnyomásaim kelnének életre benne. Egyes elbeszélései természetfölöttiek, mások tudományos-fantasztikusak, de akadnak köztük krimik is, egyetlen közös összekötő kapoccsal, ami nem más, mint a képzelet.

És elcsodálkozom: hogy történhetett mindez? Hogyan lett Mr. Edgar Allan Poe fiából ennyi gyermek apja?

Amikor visszatekintek a karrieremre, rá kell döbbennem, hogy csak úgy belebotlottam a sikerbe. Soha egy percig sem tudtam, mit csinálok. Csak csináltam. De nagy lelkesedéssel botladoztam, és mindenekelőtt szeretettel. Imádtam a történeteket. És most, hogy látom, gyermekeimből is árad ez a szeretet, határtalanul hálás vagyok.

Talán ismerik „The Homecoming” (’Hazatérés’) című elbeszélésemet. Annak idején a Weird Tales elutasította, mondván, hogy túlságosan rendhagyó, túl idegen a magazintól. Hirtelen ötlettől vezérelve elküldtem a Mademoiselle-nek is, egy minőségi folyóiratnak, amely szépirodalmi írásokat közölt. Legnagyobb meglepetésemre megvették a novellát, és leközölték 1946. októberi számukban. Mi több, abban a hónapban az egész magazint átalakították, hogy jobban illeszkedjen írásom hangulatához, így a lapszám az ősz ünnepléséről szólt. Megbízták Charles Addamset, a New Yorker grafikusát egy csodálatos illusztráció elkészítésével, amelyen a novella szereplői láthatók, egy famíliányi vámpír és más fantasztikus szörnyeteg, akik mind egy családi összejövetelre igyekeznek haza észak-illinois-i viktoriánus kúriájukba.

Az írás hősei mind gyönyörű lények, szerető, szárnyas nagybácsik, szenilis, telepatikus nagynénik, meg a többi varázslatos pereputty a világ minden szegletéből azért jönnek el, hogy hálát adjanak, természetesen halloween napján.

Sok tekintetben ez a kötet egy második Hazatérés számomra. Egész családom eljött erre a meghitt ünnepre, és én nem is lehetnék boldogabb. Apuka kitárt szárnyakkal öleli magához gyermekeit.

Isten hozta önöket is családi ünnepünkön!

Ray Bradbury

Los Angeles, Kalifornia

Neil Gaiman

AKI ELFELEJTETTE RAY BRADBURYT

FELEJTEK, és ez megrémít. Nem jutnak eszembe szavak, bár a fogalmakra még emlékszem. Legalábbis remélem, hogy így van. Ha mégsem, akkor nem tudok róla. Honnan is venném észre éppen azt, ha fokozatosan elfelejtem a különböző fogalmakat?

Ez azért különösen sajátos, mert mindig is kiváló volt az emlékezetem. Minden megmaradt a fejemben. A memóriám néha annyira remekül működött, hogy néha mintha olyasmire is emlékeztem volna, ami még meg sem történt. Fordított memória…

Erre valószínűleg nincsen szó, igaz? Ha olyasmire emlékeznék, ami még meg sem történt. De nem úgy nincsen meg a megfelelő szó, mint ahogyan mostanában: amikor mondanék valamit, de hiába próbálom megtalálni a helyes kifejezést, egyszerűen nincsen meg, mintha valaki csak úgy elcsente volna a fejemből az éjszaka.

Fiatalkoromban egy nagy házban éltem, sok más emberrel együtt. Diák voltam akkoriban. A konyhában mindenkinek járt egy polc, rajta takaros cetlin az illető neve, és a hűtőben is mindenkinek jutott egy külön kis sarok, ahol saját dolgait tartotta: tojást, sajtot, joghurtot, tejet. Ebben a kérdésben mindig is nagyon akkurátus voltam, sohasem nyúltam más holmijához. A többiek kevésbé voltak… Na tessék. Nem jut eszembe a szó. Azt jelenti, hogy „gondosan betartja a szabályokat”. A többi lakó tehát nem volt ilyen. Sokszor megtörtént, hogy hiába kerestem valamimet a hűtőben, egyszerűen nyoma veszett.

Űrhajókra gondolok, rengeteg űrhajóra az égen, olyan sok van belőlük, mintha ezüst sáskaraj zsizsegne az éjszaka mályvaszín hátterén.

Akkoriban a szobámból is tünedeztek el holmik. A bakancsom. Emlékszem, hogy lába kélt a bakancsomnak. Vagy inkább úgy fogalmazok, hogy egyszer csak „elveszett”, mert én magam nem láttam, amint éppen „lába kél”. Valaki más lábán távozott. Vagy a nagy szótáram. Ugyanaz a ház, ugyanaz az időszak. A mellettem álló polchoz fordultam (mindent az ágyam mellé került: saját szobában laktam, de akkora volt, mint egy gardróbszekrény, amelyben éppen elfér egy fekhely). A polcra néztem, és már nem volt ott a szótár, csak egy szótár alakú lyuk maradt helyette, jelezve, hol nincsen éppen a szótáram.

Nyomtalanul eltűntek a szavak, ráadásul a könyvvel együtt, amelyben érkeztek. A rákövetkező hónapban még elvitték a rádiómat, egy tubus borotvahabomat, egy tömb jegyzetpapírt és egy doboz ceruzát. És a joghurtomat. Illetve – mint azzal egy áramszünet idején szembesültem – a gyertyáimat.

Most éppen egy fiúra gondolok, aki új cipőt visel, és hisz benne, hogy örökké képes futni. Nem, erről nem ugrik be. Egy aszályos városra, ahol örökké szakad az eső. Egy sivatagi útra, ahol az utazók délibábot látnak. Egy dinoszauruszra, aki filmproducer. A délibáb Kubla kán kéjpalotája volt.

Nem…

Néha megesik, hogy az eltűnt szavak váratlanul egészen más irányból lopóznak vissza hozzám. Mondjuk nem emlékszem egy szóra… Tegyük fel, hogy egy vörös bolygó lakóiról beszélgetek valakivel, és egyszer csak rádöbbenek, nem is rémlik, hogy hívják őket vagy a bolygót. Talán az is bevillan, hogy a hiányzó szó valamelyik változata előfordul egy mondatban vagy egy történet címében. _________ krónikák. A kedvenc ________. Ha még ebből sem ugrik be, akkor más irányból közelítem meg a problémát. Kis, zöld emberkékre gondolok, vagy magas, füstös bőrű, szelíd idegenekre: bőrük sötét, s a szemük arany… és ebben a pillanatban ott vár rám az a szó, hogy marslakó, mint egy barát vagy egy szerető társ a hosszú nap végén.

Miután a rádiómnak is lába kélt, elköltöztem abból a házból. Túlságosan felőrölt, hogy lassan tünedezett el mindaz, amiről azt hittem, csak az enyém, és mégis darabonként, tárgyanként, szavanként kellett búcsút mondanom neki.

Tizenkét éves koromban hallottam egy öregember meséjét, amit soha többé nem felejtettem el.

Történt, hogy egy szegény emberre rásötétedett az erdőben, és nem volt nála az imakönyve, melyből kikereshette volna az esti fohászt. Ezért hát így szólt:

– Istenem, minden dolgok tudója, nincsen nálam az imakönyvem, és fejből egyetlen fohászt sem tudok elmondani. Te viszont ismered az összeset. Te vagy Isten. Szóval megmondom, mit fogok tenni. Szépen felmondom az ábécét, és te majd összerakod a betűkből a megfelelő szavakat.

Hézagok vannak az elmémben, és ez megrémít.

Ikarosz! Mégsem felejtettem el minden nevet. Ikaroszra emlékszem. Túlságosan közel repült a naphoz. A történetek szerint viszont megérte. Mindig megéri próbálkozni, még akkor is, ha kudarc a vége, akkor is, ha végül meteorként hullasz alá. Jobb lángolva elégni a sötétségben, inspirálni másokat, élni, mintsem gubbasztani a sötétben, és szidni azokat, akik elvitték, de nem hozták vissza a gyertyát.

Viszont embereket is elveszítek.

Furcsa érzés. Igazából nem veszítem el őket. Nem úgy, mint amikor valaki elveszti a szüleit, például gyerekkorában, mikor megy előre a nyüzsgő tömegben, és elszántan markolja az édesanyja kezét, aztán felpillant, és nem is az anyja kezét szorongatja, hanem egy idegenét… vagy később. Arra gondolok, amikor egy barátról kell beszélni a temetésén, a toron, amikor a hamvaikat szórom szét egy virágoskertben vagy a tenger hullámai közé.

Néha azt szeretném, ha a hamvaimat egy könyvtárban szórnák szét. De akkor másnap reggel korábban jönnének be a könyvtárosok, és gyorsan összesöpörnének, mielőtt megérkeznek az első látogatók.

Mégis szeretném, ha egy könyvtárban szórnák szét a hamvaimat, esetleg egy vurstliban. Egy olyan vurstliban, amilyenek az 1930-as években léteztek, ahol felülnék a fekete… fekete…

Elfelejtettem a szót. Körhinta? Hullámvasút? Amire felül az ember, és ettől megfiatalodik. Az óriáskerék. Ez az. Egy másik vándorcirkusz is érkezik a városba, és jön vele a gonosz. „Balhüvelykem bizsereg…”

Shakespeare.

Emlékszem Shakespeare-re, a nevére, arra, ki volt ő és mi mindent írt. Egyelőre biztonságban van. Talán léteznek olyanok, akik elfelejtik Shakespeare-t. Ők kénytelenek arról a férfiról beszélni, aki „a lenni vagy nem lenni”-t írta – nem a filmet, amiben Jack Benny játszik, akit valójában Benjamin Kubelskynek hívtak, és Illinois állam Waukegan nevű településén nőtt fel, nagyjából egyórányi útra Chicagótól. Waukegan Illinois államban később Illonois állam Green Town nevű településeként vált halhatatlanná, köszönhetően annak a sok történetnek és könyvnek, amelyeket egy amerikai szerző írt, aki Waukeganből Los Angelesbe költözött. Természetesen arról a férfiról beszélek, akire eddig is gondoltam. Ha lehunyom a szememet, az arcát is látom magam előtt.

Régebben sokat nézegettem a fényképét a könyvei hátoldalán. Szelídnek tűnt, bölcsnek és kedvesnek.

Egyszer írt egy történetet Poe-ról, hogy ne felejtsék el őt. A jövőben játszódik, ahol könyveket égetnek, és már nem is tudják, miről szóltak ezek, s az elején a Marson vagyunk, bár lehetnénk akár Waukeganben vagy Los Angelesben, mint kritikusok, mint azok, akik betiltják a könyveket vagy megfeledkeznek a létezésükről, mint azok, akik elhordják a szavakat, az összes szót, a szavakkal teli szótárakat és rádiókat, mint azok, akik besétálnak abba a házba a történetben, ahol egyesével éri őket a halál: végez velük egy orangután, a kút és az inga, „az isten szerelméért, Montresor!”

Poe. Tudom, kicsoda. És Montresort is ismerem. És Benjamin Kubelskyt és a feleségét, Sadie Marksot is, akinek semmi köze a Marx fivérekhez, egyébként is Mary Livingstone néven vált ismert előadóművésszé. Mennyi név, és mind itt van a fejemben!

Tizenkét éves voltam.

Olvastam a könyveket, láttam a filmeket, és abban a pillanatban, amikor megtudtam, milyen hőfokon kap lángra a papír, elhatároztam, hogy erre emlékeznem kell. Mert valakinek emlékeznie kell a könyvekre akkor is, ha mások esetleg elégetik vagy elfelejtik őket. Mi majd az emlékezetünkbe vésünk mindent. Eggyé válunk a könyvekkel. Szerzők leszünk. A szerzők művei leszünk.

Elnézést. Elkalandoztam. Mintha váratlanul véget ért volna az ösvény, amelyen eddig haladtam, és most egyedül állok a rengetegben; itt vagyok, és nem is tudom már, mit jelent az, hogy „itt”.

Tanulj be egy Shakespeare-darabot: rád Titus Andronicusként fogok hivatkozni. Te pedig, barátom, bemagolhatnál egy Agatha Christie-regényt: te leszel a Gyilkosság az Orient expresszen. Valaki majd kívülről tudja John Wilmotnak, Rochester grófjának verseit, te pedig, bárki is legyél te, aki ezt olvasod, lehetnél egy Dickens-regény, és ha tudni szeretném, mi történt Barnaby Rudge-dzsal, akkor majd megkereslek. Te majd elmeséled.

Azok pedig, akik elégetik a szavakat, és elhordják a könyveket a polcokról, a tűzőrök és a tudatlanok, akik félnek a meséktől és a mondatoktól és az álmoktól és a halloweentől és azoktól, akik történeteket tetoválnak a bőrükre és „Srácok! Ültessetek óriásgombát a pincébe!”, és ameddig fennmaradnak a szavaid, amik emberek, akik napok, amelyekből összeáll az életem, addig te is éltél és számítottál és megváltoztattad a világot, bár nem emlékszem a nevedre.

Kívülről megtanultam a könyveidet. Az agyamba égettem mindet. Hátha egyszer megérkeznek a tűzőrök.

Azt viszont nem tudom, ki vagy. Kivárok, hátha eszembe jut. Úgy, ahogyan a szótáramra vagy a rádiómra vártam, vagy a bakancsomra, meglehetősen soványka eredménnyel.

Csak egy nagy, tátongó hézag van a fejemben ott, ahol valaha te voltál.

És még ebben sem vagyok teljesen biztos.

Egyszer egy barátommal beszélgettem. „Neked nem ismerősek ezek a történetek?” – kérdeztem tőle. Az összes szöveget felmondtam neki, amit csak ismertem: azt, amelyikben a szörnyek visszatérnek a házukba, ahol egy embergyerek lakik, azt, amelyik a villámhárító-árussal kezdődik, majd megérkezik a városba a gonosz vándorcirkusz, meg azt, amelyik a marslakókról és a leomlott üvegvárosaikról meg a tökéletes csatornáikról szól. Felmondtam neki az összes szöveget, és a barátom azt felelte, sohasem hallott róluk. Azt mondta, nem is léteznek.

És aggódom.

Félek, hogy én tartom életben ezeket a meséket. Mint az egyik elbeszélés végén a hóban fel-alá mászkáló emberek, akik a különböző történeteket ismételnek szóról szóra, hogy valóságossá váljanak.

Szerintem Isten a hibás.

Úgy értem, ő sem emlékezhet mindenre, mármint Isten. Elfoglalt egy pasas. Talán egyszerűen kiszervez feladatokat, mondjuk így, hogy „Hé, te ott! Azt akarom, hogy innentől te emlékezzél a százéves háború eseményeire! Te pedig az okapira! Ott, az a másik, te emlékezzél Jack Bennyre, aki valójában Benjamin Kubelsky Illionis állam Waukegan városából!” És innentől fogva elég, ha elfelejted azt, amit Isten rád bízott, és puff neki. Nincs több okapi. Csak egy okapi alakú lyuk a világban, ami egyébként valahol átmenet az antilop és a zsiráf között. Nincs többé Jack Benny. Viszlát, Waukegan. Csak egy tátongó hézag marad az elmédben, ahol valaha egy személy vagy egy fogalom létezett.

Nem tudom.

Nem tudom, hol keresgéljek. Valóban elhagytam volna egy írót, úgy, ahogyan valaha elveszítettem a szótáramat? Vagy ami ennél is rosszabb: lehet, hogy Isten éppen rám bízta ezt az egyszerű kis feladatot, én pedig kudarcot vallottam, és azzal, hogy elfelejtettem ezt az írót, ő eltűnt a polcokról meg a szakkönyvek tárgymutatóiból, és most már csak az álmainkban létezik…

Az álmaim. Nem ismerem az álmaidat, olvasó. Elképzelhető, hogy te nem álmodsz olyan afrikai szavannáról, ami egyúttal csak egy tapéta a falon, és felfal két gyereket. Talán nem tudsz róla, hogy a Mars valójában a Mennyország, ahol drága halottaink várnak ránk, majd elemésztenek minket, ha leszáll az éj. Te nem álmodsz arról a férfiról, akit letartóztattak, mert gyalog járt.

Én viszont ilyesmikről álmodom.

Ha létezett ez az ember, akkor elveszítettem. Elveszítettem a nevét. Egyesével felejtettem el a könyvei címét. Elhagytam a történeteit.

És félek, hogy lassan megőrülök, mert nem lehet, hogy ez az öregedéssel jár.

Ha valóban csak ez az egy feladatom volt az életben, és mégis kudarcot vallottam, ó, Istenem, egyvalamit tegyél meg nekem, és ha képes vagy rá, add vissza ezeket a történeteket a világnak!

Mert ha beválik a tervem, akkor – talán – emlékezni fognak rá. Mindenki emlékezni fog rá. A neve ismét egyet jelent majd az amerikai kisvárosokkal halloween idején, amikor a lehullott levelek rémült kismadarakként cikáznak a gyepen, vagy a Marssal vagy a szerelemmel. Az én nevemet pedig elnyeli a feledés.

Ha ez az ára, legyen, vállalom, csak ne legyen többé ott az a tátongó hézag az elmém könyvespolcán, mielőtt elhagynám ezt a világot.

Istenem, hallgasd meg fohászomat!

A… B… C… D… E… F… G…

AZ „AKI ELFELEJTETTE RAY BRADBURYT” SZÜLETÉSÉRŐL

Akartam írni egy elbeszélést Ray Bradburyről. Úgy, ahogyan maga Ray Bradbury írt Poe-ról „A második Usher-ház” című novellájában – amely megismertette velem Poe munkásságát.

Az edinburgh-i Fringe színházi fesztiválon éjszakai felolvasást tartottam egy rendkívül bensőséges hangulatú kis helyszínen. Az éjféli előadást Amandával, a feleségemmel szerveztük – dalokat adtunk elő, és történeteket olvastunk fel. Elhatároztam, hogy erre az alkalomra mindenképpen befejezem ezt az elbeszélést, és ott adom elő annak a negyven embernek, akik a díványokon és a földre helyezett párnákon üldögélnek a zsebkendőnyi méretű, csodaszép szobában, ahol normális esetben a Belt Up színtársulat szerepel a kamaradarabjaival.

Rendben, gondoltam, de ha úgyis felolvasom, akkor monológ lesz belőle.

Az ihletet az a pillanat adta, amikor egyszer elfelejtettem egy barátomat. Az illető tíz éve halt meg. És akármilyen elszántan törtem a fejemet, nem jutott eszembe a neve. Minden másra kristálytisztán emlékeztem – milyen folyóiratokban publikált, mi volt a kedvenc bourbon whiskeyje. Szóról szóra fel tudtam volna mondani az összes valaha lefolytatott beszélgetésünket. Hajszálpontosan felsorolhattam volna az összes kötete címét.

A neve viszont nem akart eszembe jutni, és ez borzasztóan megrémisztett. Vártam, hátha egyszer csak beugrik, megfogadtam, hogy nem keresek rá az interneten, csak várok, és majd visszatér. De ez csak nem történt meg. Mintha a barátomat formázó hézag támadt volna a világban. Sétáltam hazafelé éjszaka, és közben ábécésorrendben pörgettem a neveket a fejemben. „Al? Nem. Bob? Nem. Charles? Chris? Egyik sem…”

És ha egy íróval történne mindez? – gondoltam hirtelen. Mi lenne, ha ugyanez lenne az összes elbeszélésével? Ha mindenki más is megfeledkezne róla?

Ezt az elbeszélést kézzel írtam, és öt perccel azelőtt fejeztem be, hogy elindultunk volna a színházba. Elmondhatatlanul ideges voltam – még sohasem adtam elő ennyire friss írást nyilvánosan.

A felolvasás végén pedig szépen lassan felmondtam az egész ábécét.

Később legépeltem a szöveget, és elküldtem Raynek. Ezt kapta tőlem ajándékba kilencvenegyedik születésnapjára.

A hetvenedik születésnapján személyesen is részt vettem. Londonban tartották, a Természettudományi Múzeumban.

Az egész este felejthetetlen volt – akárcsak Ray Bradbury és munkássága.

NEIL GAIMAN volt az első szerző, aki ugyanazért a regényért – A temető könyve (2008) – elnyerte a Newbery és a Carnegie-díjat is. Ismert műve a Sandman című képregénysorozat, amely ma már magyarul is hozzáférhető, illetve a Hugo- és Nebula-győztes Amerikai istenek. Eddigi utolsó novellagyűjteményét, a Törékeny holmikat Harlan Ellisonnak és Ray Bradburynek ajánlotta. Három gyermeke van, és két kutyája, felesége egy ukulele büszke birtokosa.

{1} A részletek Vároczy Zoltán fordításai.