a Kör

MATS STRANDBERG

SARA B. ELFGREN

a Kör

Geopen Könyvkiadó

2012

A mű eredeti címe:

Cirkeln

Copyright © Sara B. Elfgren and Mats Strandberg 2011 by Agreement with Grand Agency

Hungarian translation © Péteri Vanda, 2012

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2012

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Szöllősi Adrienne

Design és belső illusztrációk: Pär Åhlander

Borítóillusztráció: Kim W. Andersson

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978 963 9973 92 3

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

I

1. fejezet

A nő válaszra vár. Elias nem tud mit mondani. Kérdezőjének úgysem lenne kedvére semmilyen válasz. Elias a nő kezeit bámulja. Oly halovány rajtuk a bőr, hogy az éles neonfényben minden egyes ér jól kivehető.

– Elias?

Hogy lehet elviselni egyik munkanapot a másik után ebben a nevetségesen kicsi szobában? Mappák és hervadt cserepes növények között. Az iskola ronda parkolójával az ablak alatt. Egyáltalán, hogy képes ő elviselni saját magát?

– Elmagyaráznád nekem, mi az elképzelésed? – kérdezi a nő.

Elias felemeli a fejét. Egyenesen az igazgatónő szemébe néz. Persze, hogy elviseli saját magát. Az ilyen emberek, mint az igazgatónő, magától értetődő természetességgel illeszkednek ebbe a világba. Mindig megfelelnek az elvárásoknak, mindig normálisan viselkednek. És ami a legfontosabb, szent meggyőződésük, hogy az ő kezükben van minden probléma megoldásának kulcsa. Az egyes számú kulcs: ne lógj ki a sorból, és tartsd be a szabályokat! Erre a filozófiára épül a birodalom, melynek koronázatlan királynője Adriana Lopez.

– Mélységes aggodalommal tölt el a helyzet – mondja az igazgatónő, de a fiú látja rajta, hogy valójában inkább bosszantja, hogy Elias az istennek sem képes megemberelni magát. – Még három hét sem telt el a félévből, és a hiányzásaid mértéke máris elérte az ötven százalékot. Azért teszem szóvá, mert nagyon nem szeretném, ha teljesen kicsúszna a lábad alól a talaj.

Elias Linnéára gondol. Ez általában segíteni szokott, de most csak a múlt éjszakai veszekedésük jut eszébe. A lány könnyeinek emléke neki is fáj. De nem vigasztalhatta meg, hiszen éppen miatta könnyezett. Lehet, hogy Linnéa azóta gyűlöli őt.

Linnéa az a személy, aki távol tartja a sötétséget. Ő az, aki nem hagyja, hogy Elias menekülőre fogja. Nem hagyja, hogy amikor Elias legalább egy kis időre szeretné leküzdeni a szorongást, a borotvapengéhez nyúljon. De füvezni sem hagyja a fiút, amikor teljesen meg akar feledkezni a félelmeiről. Tegnap viszont Eliasr nem bírta tovább, Linnéa persze rögtön lebuktatta. Azóta lehet, hogy gyűlöli őt.

– Itt a gimnáziumban másképp állnak a dolgok – folytatja a királynő. – Nagyobb a szabadság, ám több felelősség is jár vele. Itt senki nem fog babusgatni téged. Rajtad múlik, hogyan alakul a hátralevő életed. Mert itt dől el minden. A jövődről van szó. Egészen biztos vagy benne, hogy el akarod hajítani? Ilyen könnyedén?

Elias alig bírja visszatartani a nevetést. Ez a nő tényleg hisz ebben a rizsában? Az biztos, hogy nem tekinti Eliast önálló embernek. A szemében a fiú csak egyike a „kallódó” diákoknak, és teljességgel kizárt, hogy ne a „pubertás” és a „hormonok” álljanak a bajok hátterében, amin pedig csakis „a szabályok következetes betartatása” és „a határok egyértelmű kijelölése” segít.

– Majd az egyetemi felvételin kiderül.

Hirtelen ez csusszan ki Elias száján. Az igazgatónő összeszorított ajkai alig látható vonallá vékonyodnak.

– A rendszeres tanulás a felvételinek is elengedhetetlen feltétele.

Elias mélyet sóhajt. A konzultáció már így is túl hosszúra nyúlt.

– Tudom – feleli anélkül, hogy az igazgatónőre pillantana. – Nem akarok mindent elszúrni. Azt hittem, hogy a gimnáziumban tiszta lappal indulhatok, de nehezebb, mint gondoltam… Annyira le vagyok maradva a többiekhez képest. De menni fog.

Az igazgatónő arcán meglepetés tükröződik, azután megjelenik rajta egy mosoly, a beszélgetés kezdete óta ez az első természetes mosolya. Elias pontosan azt mondta, amit hallani szeretett volna.

– Jól van – feleli az igazgatónő. – Meglátod, amint meghozod a döntést, onnantól kezdve megy minden, mint a karikacsapás.

Azután előrehajol, majd leszed egy hajszálat a fiús fekete pulóveréről, és az ujjai között pödörgeti. A hajszál megcsillan az ablakon besütő napfényben. A tövénél, ahol már lenőtt egy centimétert, látszik a természetes szín, ott egy kicsit világosabb. Adriana Lopez lenyűgözve bámulja a hajszálat, és Eliasnak az a furcsa érzése támad, hogy mindjárt a szájába veszi és rágcsálni kezdi.

Eliast elárulja a tekintete, az igazgatónő azonnal észreveszi, s a hajszálat óvatosan a szemétkosárba helyezi.

– Elnézést. Ami azt illeti, egy kissé rendmániás vagyok – jegyzi meg.

Elias elmosolyodik, a mosolya nem egyértelmű, mivel maga sem tudja, mit válaszoljon.

– Jó, akkor mára végeztünk – mondja az igazgatónő.

Elias feláll, és kimegy a szobából. Az ajtó nem csukódik be teljesen a háta mögött. Megfordul, hogy behúzza maga után, és akkor észreveszi odabent az igazgatónőt.

Az éppen a szemeteskosár fölé hajol, hogy hosszú, vékony ujjaival kihalásszon onnét valamit. Ezt a valamit aztán becsúsztatja egy kicsi borítékba, melyet gondosan lezár.

Elias mozdulatlanul áll, nem tudja biztosan, jól látta-e. Már nem hisz a saját érzékszerveinek, az utóbbi napokban teljesen elbizonytalanodott. Ha nem tűnne olyan elképesztőnek a gondolat, azt hihette volna, hogy azt a hajszálat látja Adriana Lopez kezében, amit az igazgatónő nem sokkal azelőtt szedett le a pulóveréről.

A következő pillanatban az igazgatónő felnéz, és meglátja Eliast. Tekintete megkeményedik, végül sikerül egy erőltetett mosolyt varázsolnia az arcára.

– Van még valami? – teszi fel a kérdést.

– Nincs – motyogja Elias, és belöki maga mögött az ajtót.

Az egy kattanást hallatva becsukódik. Elias hatalmas, nem várt megkönnyebbülést érez, mintha túl lenne az életveszélyen.

Az iskola üres és elhagyatott. Furcsa. Alig egy félórával korábban, amikor az igazgatói irodába tartott, az épület még tele volt élettel, diákokkal.

Elias Linnéa számát tárcsázza, miközben döngő léptekkel lefelé halad a csigalépcsőn. A lány abban a pillanatban veszi fel, amikor Elias a lépcső aljába ér, és kitárja a lépcsőház földszinti folyosóra nyíló ajtaját.

– Linnéa.

– Én vagyok – szól a telefonba Elias.

A fiúban annyira felhalmozódik a feszültség, hogy az már szinte fájdalmat okoz a számára.

– Aha, tényleg te vagy – mondja aztán Linnéa, ahogy mindig.

Elias egy kicsit megnyugszik.

– Bocsáss meg – folytatja. – Annyira sajnálom, ami tegnap történt.

Igazából már reggel szerette volna megmondani neki, amikor találkoztak. De nem nyílt rá alkalom. Linnéa egész nap kerülte. Az utolsó óra előtt pedig egyszerűen eltűnt.

– Ühm – Linnéa most mindössze ennyit mond.

A hangja nem dühös. Bánatosnak sem bánatos. Színtelen és lemondó – mintha Linnéa végleg lemondott volna róla –, s ez mindennél nagyobb rémülettel tölti el Eliast.

– Nem úgy van… nem kezdtem újra. Nem is akarom. Egyetlen joint volt, aztán annyi.

– Ezt már tegnap is mondtad.

– Nem úgy néztél ki, mint aki elhiszi.

Elias elhalad a szekrénysorok mellett, a padlóba csavarozott kemény fapadok és a hirdetőtábla előtt, de Linnéa még mindig egy szót se szól. Hirtelen egy másik hangra lesz figyelmes. Lépteket hall, nem a saját lépteit.

Hátrafordul. Senki sincs ott.

– Megesküdtél rá, hogy abbahagytad – hallatszik Linnéa hangja a telefonban.

– Tudom. Bocsánatot kérek. Tudom, hogy átvertelek…

– Nem – szakítja félbe Linnéa. – A rohadt életbe! Magadat vered át! Nem csinálhatod pusztán az én kedvemért. Akkor soha nem fogsz…

– Tudom, tudom – feleli Elias. – Nagyon jól tudom.

Elias most a szekrénye előtt áll, kinyitja, betesz néhány könyvet a fekete vászonszatyrába, aztán becsapja a vékony bádogajtót. Egy pillanatra ismét meghallja a lépteket, mielőtt újból elnémulnának. Megint hátrafordul. Senki sincs ott. Egy lélek se. Mégis azt érzi, hogy figyelik.

– Miért csináltad?

Ugyanezt kérdezte tőle a lány tegnap is, többször elismételte a kérdést. De Elias nem mondta el az igazat. Túl ijesztő. Túl észveszejtő. Még egy olyan elborult fazon számára is, mint amilyen ő.

– De hát elmondtam. Tele voltam szorongással – válaszolja, és közben megpróbál nem bosszúsnak hangzani, nem akar megint veszekedést szítani.

– Biztos vagyok benne, hogy nem csak ennyiről van szó.

Elias hezitál.

– Na jó – feleli halkan. – Elmesélem majd. Találkozhatunk este?

– Jó.

– Ellógok otthonról, amint apámék elaludtak. Linnéa…

– Tessék?

– Most gyűlölsz?

– Ha valamit gyűlölök, hát azt, hogy egyáltalán eszedbe juthat egy ilyen hülye kérdés – dohog a lány.

Végre. Ez az a Linnéa, akit jól ismer.

Elias befejezi a hívást. Elmosolyodik. Van remény. Ameddig Linnéa nem utálja meg, addig van remény. El kell mesélnie a lánynak. Hisz minden tekintetben Linnéát tartja a nővérének, azt leszámítva, hogy nem vértestvérek. Miért kellene egyedül végigcsinálnia?

Ebben a pillanatban kialszanak a lámpák. Elias dermedten áll. A folyosó egyik végében gyenge fénysugár szűrődik be az ablakokon. Valahol a közelben becsukódik egy ajtó. Aztán csönd borul mindenre.

Nincs mitől félni, hajtogatja némán.

Elindul a kijárat felé. Kimért, határozott léptekkel megy előre, nyugalmat erőltetve magára, nehogy úrrá legyen rajta a bensejében egyre növekvő félelem. Egy szekrénysor végén befordul.

Valaki áll ott.

A gondnok. Elias csak néhányszor látta, de nem tudja kiverni őt a fejéből. Azokat a hatalmas, hideg kék szemeket. A szemeket, melyek mintha a veséjébe látnának, és minden titkát ismernék.

Elias földre szegezett tekintettel megy el mellette. Még így is égeti a tarkóját az a pillantás. Rosszullét fogja el. Mintha a pulzusa verne ilyen erősen, hányingert keltően a torkában. Felgyorsítja lépteit.

Az elmúlt félévben javulni kezdtek a dolgok. Gyakran érezte, hogy belül is sok minden történik vele, hogy sokat változik. Az új pszichológus a Gyermek- és Ifjúságpszichiátrián nem akkora állat, mint az elődje, sőt, talán meg is érti őt egy kicsit. De a legfontosabb Linnéa. Mellette úgy érzi magát, mintha élne. Linnéa rá tudja venni, hogy előbújjon a fojtogató, bár általában otthonos sötétségből.

Ezért nehéz elfogadnia, miért pont most történik vele mindez – most, amikor végre egészen jól alszik éjszakánként, most, amikor még időnként boldognak is érzi magát.

Három nappal ezelőtt vette észre a tükörben, ahogy elváltozik az arca – megnyúlik, a felismerhetetlenségig eltorzul. Abban a pillanatban rádöbbent, hogy minden kétséget kizáróan kezd megbolondulni. Hangokat hallott, hallucinált. Ettől aztán teljesen begazolt.

Három napon keresztül ellenállt a borotvapengék és a Jonte árusította cuccok kísértésének. A tükröket messzire elkerülte. De tegnap véletlenül észrevette magát egy kirakatüvegben, látta az arcát, ahogy remegve, rezegve szétfolyik, mintha vízből lenne. Ekkor hívta fel Jontét.

Becsavarodsz.

Idegen suttogás a fülében. Elias körülnéz. Rájön, hogy már megint felért a csigalépcső tetejére, és a folyosón visszajutott az igazgatónő irodája elé. Nem tudja, miért jött ide.

A lámpák felvillannak, aztán újra kialszanak. A lépcsőház ajtaja lassan becsukódik mögötte. Épp mielőtt a zárnyelv kattanna egyet, meghallja a hangot. Puha cipőtalpak a lépcsőházban.

Rejtőzz el.

Elias végigfut a folyosón. Minden szekrénysor végén arra számít, hogy majd onnan bukkan elő valaki vagy valami. Amint befordul egy sarkon, hallja, hogy a távolban kinyílik a lépcsőház ajtaja. A lépések egyre közelednek felé, lassan, de céltudatosan.

Eléri a nagy kőlépcsőt, az iskolaépület gerincét.

Szaladj fel a lépcsőn.

Elias lábai engedelmeskednek. Kettesével szedi a fokokat. Ahogy elérte a lépcső tetejét, továbbrohan a kis folyosón, amelyről egy zárva tartott ajtó vezet az iskola padlására. Ez a zsákutca egyben rejtekhely is, az iskola egyik elfeledett kis zuga. Van itt néhány vécé, melyeket senki más nem használ. Ő és Linnéa itt szoktak találkozni.

A lépések még közelebb érnek.

Rejtőzz el.

Elias kinyitja a mosdó ajtaját, beoson rajta. Az ajtót óvatosan becsukja maga mögött, megpróbál olyan halkan levegőt venni, amennyire csak bír. Egyes-egyedül egy gyorsuló motorkerékpár berregését hallani kintről, aztán ez a hang is eltűnik a messzeségben.

Elias az ajtóra tapasztja a fülét.

Nem hall semmit. De tudja. Valaki ott áll. Az ajtó túloldalán.

Elias.

A suttogás felerősödik, de Elias teljesen biztos benne, hogy az egész csak a fejében létezik.

Most tényleg bekövetkezett, megőrültem, gondolja, és azonnal megszólal a hang:

Igen, bekövetkezett.

Elias az ablaktáblára néz, látja odakint a sápadt kék eget. Csillog a fehér csempe. Hideg van a mosdóban. Mintha nem lenne többé ura a saját testének. A hang úgy irányítja, mint valami hús-vér marionettbábot.

Most szemben áll a három mosdókagylóval, fölöttük három tükör lóg. Amikor megpillantja hófehér arcát, legszívesebben behunyná a szemét, de nem sikerül.

Törd össze az üveget.

Elias teste engedelmeskedik. Szorosan marokra fogja a vászonszatyor fülét, meglendíti a levegőben.

A szétzúzódó üveg hangja visszaverődik a csempefalakról. Óriásszilánkok szakadnak le a tükörből, azután lepotyognak a mosdókagylóba, ahol csilingelve kisebb darabokra törnek.

Valakinek meg kellett hallania, gondolja magában Elias. Könyörgök, ugye, hallotta valaki?

De senki nem jön. Egyedül van a hanggal.

Elias teste a mosdókagylóhoz lép, kiszedi a legnagyobb üvegcserepet. Megérti, hogy mi következik. Beleszédül az iszonyatba.

Egy roncs vagy. Megjavíthatatlan.

Lassan behátrál az egyik vécéfülkébe.

Nemsokára vége. Soha többé nem kell félned.

A hang most szinte vigasztalóan hat.

Elias magára zárja a vécéajtót. Leroskad az ülőkére. Szeretné kinyitni a száját, küszködik, üvölteni próbál. Ökle szorosabbra zárul az üvegcserép körül, melynek éles szélei a tenyerébe vágnak.

Semmi fájdalom.

És valóban nem érez semmi fájdalmat. Nézi a tenyeréből előszivárgó vért, látja a szürke klinkerpadlóra hulló cseppeket, de nem érez semmit. Teste zsibbadt. Csak a gondolatai élnek. És a hang.

Az élet nem lesz szebb. Jobb már most abbahagynod. Nem kell átélned a fájdalmakat, a csalódásokat. Úgysem lesz jobb ennél, Elias. Az élet nem más, mint megalázó küzdelem. Boldogok a holtak.

Elias többé nem próbál ellenszegülni, az üveg éle áthasítja pulóvere ujját, és felfedi a heges bőrt az alkarján.

Mama. Papa, gondolja. Ki fogják bírni. Nekik ott van a hitük. Hisznek benne, hogy találkozni fogunk a mennyben.

Szeretlek titeket, gondolja, miközben az éles üveg először metszi át a bőrét.

Abban reménykedik, hogy Linnéa meg fogja érteni, hogy nem az ő választása volt. Mindenki más persze azt fogja hinni, hogy öngyilkos lett. De ez nem érdekes. Csak Linnéa értse meg!

Teljesen másképp vág a karjába, mint azelőtt bármikor. Mélyen hasít bele, eltökélten.

Mindjárt vége, Elias. Már nem sok hiányzik. Aztán vége. Így sokkal jobb. Rengeteget szenvedtél.

Karjából löketekben tör elő a vér. Látja, mi történik vele, de semmit nem érez. Fekete pontok táncolnak a szeme előtt. Táncolnak, megnőnek, összeolvadnak, míg az egész világ egyetlen nagy feketeség nem lesz. Utoljára még hallja a lépteket kint a folyosón. Az illetőnek már nem kell lopakodnia. Nincs miért.

Elias igyekszik Linnéára gondolni, belékapaszkodik. Mint amikor kicsi volt, és úgy próbálta elkerülni a rémálmokat, hogy valami szívderítő dologra gondolt, miközben elszenderült.

Bocsáss meg.

Nem tudja, ki ejtette ki a szavakat, ő maga-e vagy a hang.

És ekkor átjárja a fájdalom.