Bárdos András

Kern András

Bárdos András

Kern András

Budapest, 2012

© Bárdos András, 2012

© Kern András, 2012

© XXI. Század Kiadó, 2012

Borítófotó: Varga Imre

A fotómelléklet fényképei Kern András magángyűjteményéből származnak, amelyekért a könyv készítői ezúton fejezik ki köszönetüket.

ISBN 978 615 5247 10 1

Gyanús kezdetek

„Színházakat zárnak be épp, és nem ihatok meg egy rendes kávét se a gyomrom miatt. Miért legyek én olyan jókedvű?”

– Tudod, mit szeretnék én? Egy olyan nagy, színes képeskönyvet, ami rólam szól, és fotók vannak benne, a színészi pályámról meg a barátaimról meg rólam, és az egész kicsit komoly, de azért nem is annyira komoly. Ilyen könyvet szeretnék én. És azt is szeretném, ha nagyon sikeres lenne, és mindenki megvenné és olvasná, és mindenkinek tetszene, és mindenki szeretne engem. Ezeket szeretném. Lehet, ez a könyv ilyen? Ilyen szerethető? Meg szép? Fényképes? Lehet…?

Kern András szemét nézem, az utat keresem, mennyi a vicc, mennyi az őszinte, de csak őszinteséget látok, semmi ravaszságot, semmi élcelődést. És értem is.

– De András – mondom válaszul –, azt tudod, hogy egy ilyen könyvet, amilyet te akarsz, szépet, mesélőset, fényképeset, nem sokan vesznek meg.

– Azt tudom, persze, azt tudom.

– Akkor? Mi legyen?

– Na, azt nem tudom.

*

Kernék házában ülünk a Balaton északi partján, a teraszon, az épület, a kert, minden olyan nett, takaros, ha van még értelme ennek a szónak egyáltalán, a pázsit vége a tóba nyúlik, előtte a híres stég. Kern éppen a stégengedélyről beszél.

Miközben hallgatom, arra gondolok, hogyan kel ez majd életre a papíron, a stégengedélyes sztori, hiszen itt a kertben minden szereplő a saját hangján szól, meg mit kezdek majd a hangfelvétellel, amit teljesen tönkretesz a röhögésem, úgyhogy megpróbálok nem röhögni, de nem megy. Izzadok, markolom a karfát, aztán feladom, nem is hallom, amit mond, csak röhögök.

Nem ez az első eset. Amikor az órákig tartó parkolóházas kalandjáról mesélt, amikor a Klubrádiót meg a Szent Korona rádiót parodizálta, vagy megszólalt hol Darvas Iván, hol Verebes, hol Sándor Pál hangján, ugyanígy röhögtem, mert vicces volt, lehetetlenül vicces, és mert meg is könnyebbültem kissé.

*

Néhány hónappal korábban, első találkozásaink egyikén, miközben Vinnie, az örökké boldog uszkár fülét vakargatva a fotelban helyezkedtem el éppen, nem szomorúan, nem kétségbeesetten, inkább magyarázón, mint egy oktatófilm, a következőket mondta:

– Elmondom neked, hogy a pályám elején miket csináltam. A színészet a fejemben összekeveredett a filmmel, filmekben szerepléssel, kicsi filmírással, filmrendezésen való gondolkodással. Szinkronizálással, rádióba menéssel, hangjátékokkal, rádiórendezéssel, kicsi üldögéléssel a Pagodában, ott ült apád, a Bárdos Pali, akkor kérdeztem, mi van, kicsit beszélgettünk, és én ezt nagyon szerettem. Kölyökkoromban a Ki mit tud?, azután a színház, itt szereplés, ott szereplés, próbák, előadások, és ez az egész összekeverve intellektuális gondolkodással, amit apámtól örököltem.

És akkor ehhez Edelényi barátom unszolására rászoktam a cigarettára, és dohányoztam 2012. január 24-éig, tehát körülbelül negyven évig. Egy idő után aztán a haverokkal elkezdtünk inni egy kicsit, aztán elkezdtünk inni nagyon, úgyhogy már piáltam is. Egy alkalommal, még arra is emlékszem, mikor volt, 1974-ben, egy forgatáson, Mensáros László mellett felsóhajtottam, hogy úristen, mennyire másnapos vagyok, ez kész őrület. És a fejed nem fáj?, kérdezte. De, mondom, az is fáj. Hát neki nem, mondja. Mert ő, ha iszik, este mindig bevesz egy Kalmopyrint. És akkor másnap nem fáj semmi.

Mondom, ezt én is kipróbálom, és kipróbáltam, és tényleg nem fájt a fejem. És mivel az elmúlt negyven évben minden harmadik este ittam valamit, minden harmadik este be is vettem valamit. Kalmopyrint, később aszpirint.

És délelőtt bementem a színházba, leültem a büfében, és azt mondtam: kérek egy kávét. Aztán beszélgettem valami irodában, és azt mondtam: kérek egy kávét. És délután bementem a Rádióba, kérdezték, mit kérek, mondtam, kávét. És este visszamentem a színházba, és kértem egy kávét.

Ezt csináltam évtizedeken át. Meg aztán, halkan mondom, nehogy valaki meghallja (és itt tényleg lehalkítja a hangját), fiatalabb koromban, amelyik nő szembejött… Egyszer meg is számoltam. Lukács Sanyival versenyeztünk, azt majd később elmesélem. Szóval ezeket csináltam évtizedeken át. Meg tévéztem. És most ezek megszűntek. Volt, ami január 24-én, volt, ami korábban, azóta, folyamatosan. És most ez nincs. Kávé, cigi, ivás, gyógyszerszedés, csajozás, rádiózás, filmezés, tévéjátékban szereplés – ez mind nincs. Ezeket elhagytam, vagy ők hagytak el engem.

Az egészből annyi maradt, hogy színházban olykor rám osztanak valami szerepet, azt eljátszom, meg próbálok, de csak ez így engem már… És ettől kicsit rosszkedvű lettem, azt megmondom neked. Mert én egy linkóci, jópofa, kicsit gazember, jókedvű, jövő-menő, vagánykodó és közben azért ezt-azt létrehozó életet éltem, és ezt most mind elvették tőlem, és nem vagyok boldog.

Nevezhetjük elvonási tünetnek. Ezért szívok elektromos cigit. Mert el vagyok vonva a valóditól.

Valahogy szűnik meg minden. Megszűnik a Klubrádió lassan, megszűnik a Heti Hetes lassan, meg aztán van olyan is, ami gyorsan. Színházakat zárnak be épp, és nem ihatok meg egy rendes kávét se a gyomrom miatt.

Miért legyek én olyan jókedvű?

Minden elmúlik, és lassan vége lesz, és ülünk Koltai Robival valahol, és valamit tervezünk, és jön Ungvári Tamás, akit hatszáz éve ismerek, akit mindenki hatszáz éve ismer, de olyan derűs pofával jön, hogy muszáj megkérdezni: hát te minek örülsz?

Persze nem volt jó válasza, csak mesélte, mit fordít, és örült tovább… Tizennyolc évvel idősebb nálam, irigylem!

Persze akkor is volt egy kis hajlamom a melankóliára, amikor minden okom meglett volna a jókedvre, de hát ilyen vagyok én. És most már szerintem ilyen is maradok.

*

Így kezdődtek beszélgetéseink Kern Andrásal. És ezért könnyebbültem meg, amikor a stégengedélyről mesélt, meg amikor a Págert parodizálta.

Akkor nem csak csupa kesergés és búbánat lesz a könyv, gondoltam, akkor lesz benne egy kis derű is, röhögés is, meg düh meg bosszúság meg minden, ami egy könyvhöz kell.

Meg az élethez.

*

– Jutka! – szakítja félbe saját magát Kern, nem is találunk vissza soha többé. – Jutka – kiáltja újra –, Jutka, hol vagy?

Az az érzésem, a kérdés nem először hangzik el ebben a házban, és ez a hanglejtés sem lehet nagy újdonság Kern András feleségének, mert nagyon lassan kerül elő.

– Jól van már, jól van – mondja –, most mi van?

– Vidd ki innen ezt a kutyát, hát ez megeszi a Bárdos Andrist! Azért valld be – fordul felém –, hogy idegesít!

Soha nem volt kutyám, nyilván nem véletlenül, Vinnie-be se egyből szerettem bele, de már találkoztunk párszor, kezdem megszokni. Nem állítom, hogy nem is jönnék többé, ha valaki nem ugrana azonnal a hátamra, hasamra, ahogy belépek a pasaréti lejtőn álló szép, kertes villába, és nem örülne nekem tébolyodottan legalább tizenöt percen át, de azt sem mondhatom, hogy zavar. Vinnie ilyen. Ahogy Kern mondja: ilyen boldog kutya. Meg kicsit őrült is, hiszen nem engedik ki a kertbe. Félnek kiengedni. De ezt ne írjam le a könyvbe, kér Kern András, nem akar újabb konfliktust. Megígérem, egyelőre legalábbis.

– Vidd ki innen azonnal – hallom az újabb vezényszót, semmi bántó nincs benne, de azért Jutka türelme figyelemre méltó…

– De hogy vigyem ki, azonnal visszaszökik… – mondja, és Kern egyetért: – Az igaz. Azonnal visszaszökik. Még ki se vitted, és már visszaszökik.

És tényleg, a kutya lenyomja a kilincset, és máris ott hempereg az ölemben, kikapja a kezemből a ceruzát, és vígan lohol vele a sarokba.

– Vinnie – kiált rá Kern –, azonnal add vissza a Bárdos Andris ceruzáját!

No, visszaadja?

Dehogy adja, boldogan csámcsog, és úgy néz, mintha én loptam volna el az ő ceruzáját. Kitolok veled, gondolom, és előveszek egy másikat. Vinnie konstatálja, hogy vereséget szenvedett, és ceruzástul visszakullog, fejét az ölembe hajtja, és kötelez, hogy vakargassam. Vakargatom.

– Jutka – kiáltja újra Kern –, hol az elektromos cigarettám?

– Ahová tetted – jön az ismerős válasz, ezt már én is hallottam otthon néhányszor.

– De hova tettem? – Erre már nem jön válasz, csak Jutka jön, kezében az elektromos cigivel.

– Hol volt?

– Az előszobában.

– Ott nem volt.

– Jó, nem volt – mondja Jutka, és odaadja a cigit.

– Munkás nagyon ez – panaszkodik Kern –, valahogy annyi vele a dolog.

– Nem baj – szól közbe a felesége –, legalább dolgozol valamit, mert – folytatja, miközben már hozzám beszél – itthon nem csinál semmit. A telefonját is én töltöm fel.

– Jutka – rikkant újra Kern –, itt mi beszélgetünk! Könyv készül! És vidd ki a kutyát!

Jutka csendben leül a dolgozóasztalhoz, írni kezd valamit, Vinnie egykedvűen rágja a nadrágom, folytatjuk a könyvírást.