DIANE KEATON

JÁTSZD ÚJRA,
DIANE

Visszaemlékezések

Kossuth Kiadó

Stephanie Heatonnek, Sandra Shadicnek és Lindsay Dwelleynek, valamint David Ebershoffnak
és Bill Cleggnek.

Ők tudják, miért.

Mindig is azt mondtam, hogy ez a család az életem. Ez az igazság.

Dorothy Deanne Keaton Hall

Tartalom

GONDOLKODJ

ELSŐ RÉSZ

1 DOROTHY

2 JACK

MÁSODIK RÉSZ

3 MANHATTAN

4 A SIKER ÉVE

5 A LISTA

6 HEGYMENET. KONTRA A LEJTŐN NINCS MEGÁLLÁS

7 DI-ANNIE HALL

8 TÚL NAGY DOLOG EGY KICSI CSALÁDNAK

HARMADIK RÉSZ

9 MŰVÉSZI KÍSÉRLETEK

10 NEM NÉHA, HANEM MINDIG

11 UTÓREZGÉSEK

12 HELLÓ

13 SZÜRKÜLETI ZÓNA

14 AKKOR ÉS MOST

UTÓSZÓ

VISSZANÉZVE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

KÉPMELLÉKLETEK

A SZERZŐRŐL

IMPRESSZUM

GONDOLKODJ

Anyu kedvelte a bölcs mondásokat, idézeteket, szlogeneket. Ezekkel tapétázta ki a konyha falát. Ilyen volt például a GONDOLKODJ felszólítás. Erre történetesen a sötétkamrájában, a falitáblán találtam rá. Egy tolltartóra felvitt kollázs részét alkotta, celluxszal ragasztotta fel. Hasonló címmel egy írásra is leltem anyu éjjeliszekrényén. Szeretett gondolkodni. Ezt írta a naplójába Tom Robbins Néha a csajok is úgy vannak vele című könyvéről: „A házasságról szóló rész a nők önmegvalósítás iránti harcát állítja előtérbe. Azért jegyzem ezt fel, hogy később elgondolkozzam róla.” Aztán egy Robbins-idézet következett: „A legtöbb nyomorult, agymosott, ostoba nő számára a házasság a csúcs. Egy férfi merőben logisztikai feladatnak tekinti: hogyan hozza egy fedél alá a kosztot és kvártélyt, a tévét és a mosást, na meg a gyereknevelést... a házi kedvencekről nem is szólva. A nő számára ezzel szemben a házasság egyenlő önmaga feladásával. Akkor megy férjhez, amikor belefáradt a hiábavaló küzdelmekbe. Ettől fogva mindent, ami igazán érdekes és érdemi, a férjére hagy, aki kialkudta, hogy »a gondját viseli«... A nők azért élnek tovább, mert nem is éltek igazán.” Anyu szeretett gondolkozni az életről, kivált a női sorsról. És írni is szeretett róla.

Mikor egyszer hazalátogattam a hetvenes évek közepén, épp egy Atlantic Cityről készült fotómat nyomtattam ki a sötétkamrában, amikor valami egészen meglepőre bukkantam. Nem is tudom, amolyan vázlatkönyvféle lehetett. A borítót családi fényképekből álló kollázs alkotta, s a következő felirat állt rajta: „Az út a fontos, nem a megérkezés.” Felvettem, és végiglapoztam. Bár tartalmazott további, fotókból és kivágott magazinképekből álló kollázsokat, valójában sűrűn teleírt oldalak alkották.

„Jó napom volt a Hunter könyvesboltban. A művészeti könyvek részlegét átrendezve több érdekes kötetet fedeztem fel. Két hete vettek fel, 3 dollár, 35 centes órabérért. Ma kaptam fizetést, összesen 89 dollárt.” Nem anyám jól ismert emlékkönyve volt ez a Clifton kávézó szalvétáival, régi fekete-fehér fényképekkel meg az én legkevésbé sem izgalmas bizonyítványaimmal. Ez egy napló volt.

Íme, egy 1976. augusztus 2-áról származó bekezdés: „Leendő olvasóm, szedd össze minden bátorságodat, amikor ehhez az oldalhoz érsz. Mert most kimondom, amit gondolok. Mérges vagyok. Jack lehordott mindennek. sosem fogom elfelejteni. Kétségtelenül ez a legnagyobb baj itt. »Te frigid liba« – mondta a többi között, én meg hallgattam. Pocsék érzés volt. Istenem, mit képzel, ki ő?”

Ez betett nekem. Durva volt, nagyon durva. Nem akartam olyat megtudni a szüleimről, ami romba dönti a szerelmükről kialakított illúzióimat. Letettem a füzetet, és kimentem a sötétkamrából. Nem is nyitottam ki anyu nyolcvanöt naplójából többé egyet sem, csak a halála után, vagy harminc évvel később. Persze bármennyire is próbáltam nem venni tudomást róluk, csak ott láttam őket a könyvespolcokon vagy a telefonkészülék alatt, máskor meg egy kredencfiók mélyén. Egyszer épp kézbe vettem anyu új Georgia O'Keeffe-albumát, amely száz virágfestményt tartalmazott, és mit találtam alatta a kávézóasztalon, ha nem egy újabb naplót, Ki állítja, hogy nincs esélyed? címmel. Mintha csak összebeszélt volna a két kötet. „Végy fel minket, Diane! Vegyél a kezedbe!” – hívogattak. Nekem aztán mondhatták. Még egyszer nem voltam kapható erre a szörnyűségre. Ugyanakkor lenyűgözött anyám kitartása. Hogyhogy nem hagyta abba az írást minden visszajelzés nélkül, amelyet még a családjától sem kapott meg? De ő ilyen volt.

Írt arról, milyen volt negyvenévesen visszaülni az iskolapadba. Arról, milyen tanárnak lenni. Írt valamennyi kóbor macskáról, amelyet befogadott. Mikor a nővére, Marti bőrrákot kapott, és levágták az orrát, ezt is megírta. Írt az öregedéssel járó bosszúságokról. Amikor apu 1990-ben rákos lett, a naplójában öntötte ki a haragját az apám agyát megtámadó kór miatt. Haldoklásának végigkövetése e feljegyzések legszebb lapjai közé tartozik. Mintha Jack ápolása meghozta volna a szerelmét, azzá avatta volna, aki mindig is szeretett volna lenni.

„Ma megpróbáltam rávenni Jacket, hogy egyen valamit, de nem tudott. Egy idő után levettem a szemüvegem. Közel hajoltam hozzá, úgy mondtam, nem, súgtam, hogy mennyire hiányzik. Aztán sírni kezdtem. Nem akartam, hogy lássa, ezért félrefordultam. Erre Jack azzal a kevés erejével, ami a nyomorult testében maradt, kivett egy zsebkendőt a zsebemből, és lassan, nagyon lassan – hisz mindent lassan csinált – rám nézett azzal az átható tekintetű kék szemével, és letörölte a könnyeimet. »Kimászunk ebből, Dorothy« – mondta.”

Nem sikerült. Anyám a végén úgy gondozta, mint Randyt, Robint, Dorrie-t és engem, valamennyi gyerekét, egész életünkben. De ki segített rajta, amikor reszkető kézzel ezt írta: „1993 júniusa. Ma tudtam meg, hogy Alzheimer-kórom van. Rémes!” Így kezdődött tizenöt éves harca az emlékezetvesztés ellen.

Az írást továbbra sem hagyta abba. Mikor már nem telt az erejéből bekezdésekre, mondatokat vetett papírra. Ilyeneket: „Talán kevésbé bántanánk egymást, ha belegondolnánk magunkat a másik helyzetébe”, vagy „Tiszteld magadat!” Másutt rövid kérdések és válaszok sorjáztak, mint például: „Lássuk, milyen nap is van ma?” És itt egy különös bejegyzés is: „Fordulóponthoz érkeztem az agyammal.” A mondatok idővel szavakká rövidültek: „Béreld ki! Hívd fel! Virágok. Autó”. A kedvenc szava ez volt: „Gondolkodj!” A szavakból is kifogyva számokat jegyzett fel, mígnem a végén már nem tudott írni.

Dorothy Deanne Keaton a Kansas állambeli Winfielden született, 1921-ben. Szülei, Beulah és Roy még hároméves kora előtt Kaliforniába költöztek. Javíthatatlan álmodozók voltak, akiket ábrándjaik Pasadenába hajtottak. Anyu zongorázott, és a gimiben énekelt a „Pont, pont vesszőcske” elnevezésű trióban. Tizenhat éves volt, amikor az apja lelécelt, magára hagyva három gyermekét és feleségét, éljenek meg, ahogyan tudnak. A harmincas években rázós időszak köszöntött a Keaton lányokra. Dorothy nem mehetett egyetemre, mert segítenie kellett odahaza, amíg Beulah el nem helyezkedett házfelügyelőként.

Van egy fotóm róla tizenhat éves korából: az apja, Roy Keaton mellett áll. Miért hagyta faképnél a kedvenc lányát, aki szakasztott mása volt? Miért? Hogyan léphetett le, tudva, hogy mindörökre összetöri a szívét?

Minden megváltozott azonban, amikor Dorothy találkozott Jack Hall-lal egy kosárlabdameccsen, a Los Angeles Pacific College Higland Park-i sportpályáján. Anyu szívesen emlegette, hogy a fekete hajú, kék szemű kamasznak, a lányok kedvencének, a nővérével, Marthával volt találkája, de egyre csak őt bámulta. Ilyenkor nevetve hozzátette: „Szerelem volt ez első látásra.” Annak kellett lennie, mert rövidesen megszöktek, és a Las Vegas-i Stardust Hotelben kötöttek ki.

Anyám sosem beszélt nekem az álmairól. A jelzésekből azonban lehetett érteni. A szülői munkaközösség, valamint az Arroyo Vista Női Klub elnöke volt. Vasárnapi iskolán tanított a metodista szabadegyház híveként. Egyetlen gabonapelyhes doboz kvízkérdéseinek sem tudott ellenállni. A televíziós versenyeket is imádta. Az Egynapos királynő volt a kedvencünk, amelynek Jack Bailey volt a házigazdája, aki hetente ötször, minden egyes epizódot ezzel a kérdéssel kezdett: „Szeretnének egy napra királynők lenni?” A játék menete a következő volt: Bailey négy nőt interjúvolt meg. Aki a legszívszaggatóbb történettel állt elő, az kapta aznapra a királynői koronát. A sikert tapsmérő rögzítette. Azután Bailey katonai induló dallamára fehér szőrmeszegélyes bársonyköpenyt terített a nyertesre, és csillogó-villogó diadémot helyezett a fejére. A királynő négy tucat koronázási rózsát is kapott a Hollywoodban működő Carl cégtől. Anyu és Martha nagynéném többször is beírtak a műsorba. Anyámnak csaknem sikerült bejutnia, amikor azt írta, hogy a férjének tüdőre van szüksége. Mikor megszorongatták, vesztére bevallotta az igazságot, vagy valami ahhoz közel járót. Jack Hall, aki lelkes könnyűbúvár volt, mélyebbre kellett merüljön, hogy el tudja tartani a családját. Anyu ezzel ki is esett a pályázók közül.

Egyik reggel arra ébredtem, hogy idegenek járkálnak a házunkban, s vizsgálgatják a szobákat. Anyu ugyanis elfelejtette közölni velünk, hogy benevezett a Mrs. Amerika versenyre, helyi szinten. Később elmondta, hogy a zsűri olyan háziasszonyi erényeket értékel, mint asztalterítés, virágrendezés, ágyazás, főzés, a családi kassza felügyelete és a személyes ápoltság. Húha! – gondoltuk.

Kilencéves voltam, ezért már ott ülhettem a közönség soraiban, a Figueroa Street-i moziban, amikor Mrs. Highland Parkká koronázták anyámat. Hirtelen ott magasodott előttem Highland Park új királynője a tágas színpadon, a hatalmas vörös bársony függöny előtt. Mikor azután a függöny szétnyílt, s láthatóvá lett egy RCA Victor Shelby televíziós készülék, egy Philco mosó- és szárítógép, egy Samsonite bőröndszett, az Ivers áruház ruhatára, továbbá hat, „Párizsi esték” parfümmel megtöltött kobaltkék üvegcse, azt se nagyon értettem, mi ez az egész. Miért áll anyám a reflektorok fényében, mint egy filmsztár? Mindez irtó izgalmas, ugyanakkor roppantul kellemetlen is volt. Valami bűzlött itt, az egésznek árulás-szaga volt. Anyu cserbenhagyott, s a tetejében titkon azt kívántam, bárcsak ne ő állna a színpadon, hanem én.

Hat hónap múltán Dorothy Hallt újra megkoronázták; ezúttal Mrs. Los Angeles lett. A koronát Art Linkletter illesztette a fejére az Ambassador Hotelben. Testvéremmel, Randyvel az új tévé képernyője előtt ülve követtük az eseményeket. Anyámnak Mrs. Los Angelesként számos kötelessége volt: áruházakban, szupermarketekben és női klubokban kellett fellépnie megyeszerte. Keveset volt otthon, és ha mégis, egyre ugyanazt a német csokis-diós süteményt sütötte nekünk, abban a reményben, hogy ezúttal Mrs. Kaliforniává választják. Apu a háta közepére kívánta az egész hajcihőt, és nem is rejtette véka alá a véleményét. Mikor anyám nem nyerte el a vágyott címet, ugyanolyan könnyedén lemondott róla, ahogyan visszavedlett háziasszonnyá. A dolgok mégis megváltoztak, legalábbis számomra.

Néha eltűnődöm, mivé lettünk volna, ha anyu Mrs. Amerika koronáját is megkapja. Esetleg belőle is olyan tévés személyiség válik, mint Bess Myerson, netalán ő reklámozza a Philco háztartási gépeket, vagy a McCall magazin rovatvezetőjévé avanzsál? Mi lett volna nagyratörő álmaimból, ha az övéi megvalósulnak? Egy másik anya azonban elragadta tőle a dicsőséget, amit csöppet sem bántam. Így legalább nem kellett a nagyvilággal osztoznom anyám szeretetén.

Anyu a gyerekeinek is ragyogó jövőt jósolt. Végül is én vicces voltam, Randy verseket írt, Robin énekelt, Dorrie meg okos volt. A középiskoláig elég „közepes alá”-t gyűjtöttem be ahhoz, hogy kiderüljön, iskolai eredményeim alapján nem nézek valami ragyogó jövő elé. Mint a legtöbb államban, 1957-ben nálunk is megmérték az IQ-nkat. Az eredményem nem volt meglepő. Egyvalamiben tűntem csak ki, valami „elvont gondolkodás”-nak nevezett kategóriában. Alig vártam, hogy hazaérjek, és eldicsekedjem vele anyunak, és kifaggassam, mi a csuda ez. Örült, mint valamennyi sikerünknek, és azt mondta, az elvont gondolkodás a bonyolult, rázós kérdések elemzésére és megoldására való képesség. Tény és való, épp eleget törtem a fejem rázós problémákon, de azóta sem értem igazán, mit jelöl az elvont gondolkodás.

1959-ben gyökeresen megváltoztak családunk kulturális kilátásai, amikor Bastendorfék a szomszédba költöztek. Bill diplomás lélekgyógyász volt. Apu ki nem állhatta az agyfürkészeket, mégis megszerette mind őt, mind a feleségét, Laurelt, aki közbotránkozást okozott azzal, hogy meztelenül hagyta futkosni a gyerekeit.

Egyforma sorházakból álló utcánkban, melyet nettre nyírott gyep szegélyezett, a szomszédok nem kedvelték meg a Bastendorfék előtti dzsungelt, sem a falaikat, amelyekre Picasso, Braque és Miró reprodukcióit aggatták. Laurel néha elvitte anyut a város egyetlen beatnik kávézójába, Santa Anába. Itt a feketekávé fölött a Sunset magazin legfrissebb cikkeiről beszélgettek, melyek például Charles Eames vagy Cliff May és más divatos építészek, formatervezők munkáit ismertették. Én mindössze annyit tudok, hogy anyu mindent bevett, amivel Laurel etette, így például azt is, amikor megmutatta, hogyan rak ki tengeri kagylóval egy táblát. Anyu még túl is tett rajta a maga kavicsgyűjteményével. A ház hamarosan tele lett ezekkel a táblákkal. A legjobban arra emlékszem, amelyik legalább háromszor öt láb méretű volt, és olyan súlyos, hogy némelyik kő lepotyogott róla. Bár az emberek többsége a háziasszonyt látta csak Dorothyban, én a kifejezőeszközét kereső művészt is észrevettem.

Bastendorfék példáján felbuzdulva anyu 1961-ben például berakott minket, gyerekeket a családi kombiba, s elhajtottunk New Yorkba, hogy megnézzünk egy kollázskiállítást a Modern Művészetek Múzeumában. Odavoltunk Joseph Cornellért és dobozaiba álmodott képzeletbeli világáért meg kollázsaiért. Hazaérve feltettem magamban, hogy kollázsokkal borítom be szobám falait. Anyut is lelkesítette az ötlet, amelynek megvalósításához újságkivágásokkal járult hozzá, így például a Times Square-en álldogáló James Deanről készült fotóval. Rövidesen szinte mindent kollázs borított, beleértve a kukát és a tárolódobozokat, de ezekkel bélelte ki a konyhaszekrényeket is. (Ne kérdezzék, hogyan festettek.) Randy emelte magasabb szintre e családi szenvedélyt, mert belőle kollázsművész lett. Még ma is a szó szoros értelmében több százat tart a sütőben az aktuális sorozatából – „Egy női arc bűvöletében” a címe –, mert itt biztonságban tudja őket. Úgy is mondhatnám, közös foglalatosságunkká vált, hogy valami újat és váratlant hozzunk létre az ismerősből és megszokottból. A kollázs az absztrakt gondolkodáshoz hasonlóan racionális elemzőmunkát igényel. „Jól csinálom?” – kérdezgettem anyámat fiatalon, és ő kivétel nélkül mindig biztosított róla, hogy jól.

Tizennégy éves voltam, amikor olyasvalamit láttam, ami soha többé nem ment ki a fejemből. Anyu és apu a hold fényénél táncolt egy dombon, a mexikói Ensenadában. A mariachi zenészek játszottak. A terem sarkából figyeltem, hogyan csókolóznak elmerülten. Más tinilány talán zavarba jött volna egy ilyen helyzetben, engem azonban áhítattal töltött el a szüleim szerelme. Biztonságos érzés volt belekapaszkodni ebbe, hisz azt sugallta, hogy soha nem válnak el.

Ezt írtam föl hát kamaszkori naplóm utolsó oldalára: „Minden érintett félnek. Ha férjhez megyek, azt szeretném, hogy a férjem és én komoly dolgokat is megbeszéljünk. Soha ne veszekedjünk majd a gyerekek előtt. Egyetlen rossz szó el nem hangozhat. Ne legyen dohányos a férjem, de egy-egy italt azért nem bánnék. Azt akarom, hogy a gyerekeim minden hétvégén elmenjenek a vasárnapi iskolába. Egy kis elfenekelés nem árthat, ha hiszünk bennük. Valójában úgy képzelem el, hogy a férjemmel ugyanolyan háztartást viszünk, amilyet most anyu és apu.”

„Minden érintett félnek?” Kit akartam átejteni? És miért próbáltam megjátszani a jó kislányt, amikor még a házasság gondolatától is rettegtem? Ugyan mi közöm volt nekem ehhez az egészhez? Erről egy sort sem írtam, mégis tisztán emlékszem mindenre. Egy alkalommal leveleket váltottam Dave Garlanddel Mrs. Hopkins algebraóráján, kilencedikes koromban. Dave igazán „jó fej” volt, de engem egyáltalán „nem bírt”. Ezzel az öt szóval fejezte be eszmecserénket: „Egy napon jó feleség leszel.” Feleség? Nem akartam én feleség lenni. Forró légyottokra vágytam, pettinggel. Valóra váltani, amit Barbra Streisand is eldalolt: „Soha nem megyek férjhez, vándoréletre születtem; vándor leszek halálomig.” És tényleg nem mentem férjhez. Komolyabb fiúm sem volt. Mialatt kötelességtudón kedvére tettem a szüleimnek, a fellegekben jártam, és olyan elérhetetlen nagyságokról ábrándoztam, mint Dave Garland. Úgy véltem, akkor érhetem el első számú vágyálmomat – hogy musicalben lépjek fel –, ha odaadó gyermek vagyok. A feleség szerepe sehogyan se illett ebbe a képbe. Tovább sóhajtoztam hát az elérhetetlen sztárok után.

Csak a nevek változtak: Dave-ről Woodyra, aztán Warrenre, végül Alra. Elképzelhető lett volna velük tartós kapcsolat? Aligha. Tudat alatt nyilván sejtettem, hogy ez soha nem működne, ezért az utamba sem állhatnak. Nagyobb falatra ácsingóztam, tudják. A közönség szeretetére, bármiféle közönségére. Fel is léptem minden lehetséges fórumon, noha kevés volt hozzá a sütnivalóm. Énekeltem a templomi és az iskolai kórusban. Voltam pompomlány, és megjelentem minden tehetségkutató versenyen, minden meghallgatáson, a Makrancos hölgyet is beleértve, amit nem értettem. Felszólaltam a vitakörökben és én szerkesztettem a YWCA újságját. Én voltam az iskolatitkár. Könyörögtem anyámnak, segítsen be Jób Leányai közé; ebben a szabadkőművesek által fenntartott titkos társaságban a csajok hosszú köntösökben parádéztak. Rajongókra vágytam, ezért inkább megmaradtam a családi fészek melegében. Legalábbis egy időre.

Most, a hatvanas éveimet taposva jobban meg szeretném érteni, milyen volt Jack Hall szépséges nejének lenni, négy gyerekkel, a napfényes Kaliforniában. Tudni akarom, miért feledkezett el anyám folyton arról, mennyire csodálatos ember is ő. Bárcsak tudta volna, mennyire várjuk, hogy a zongora mellé ülve rákezdjen: „A nap süt keletre, a nap süt nyugatra, de én tudom, hová süt a legjobban: anyánkra.” Nem is tudom, miért nem vette észre, mennyire különleges pillanatnak éreztem, amikor félrevont egy múzeumi teremben, ahol egy márványoroszlánnak hiányzott a fél pofája, és lába sem volt. A másik teremben meg egy karját vesztett istennő tornyosult, és ő így szólt:

– Diane, hát nem gyönyörű?

– De hová lettek a testrészei? – reklamáltam.

– Hát nem látod? Ezek a szobrok így csonkán is szépségesek.

Ő tanított meg látni. Semmit nem vett készpénznek. Néha eltöprengek, vajon a kis önbizalma nem volt-e máris a későbbi memóriavesztés előjele. Tényleg az Alzheimer fosztotta meg az emlékezetétől, nem inkább a bizonytalanság megnyomorító érzése?

Tizenöt éven keresztül egyfolytában búcsúzkodott: elbúcsúzott a helynevektől; a híres tonhalas raguitól; a BMW-től, amit aputól hatvanegyedik születésnapjára kapott ajándékba. A végén már engem sem ismert fel, a tulajdon lányát. Elköszönt a gyógyszeres fiókjában papírtányérokon penészedő macskaeledeltől; az ápolóitól; a tolószéktől, amely minden áldott reggel elvitte kedvenc tévéműsora, a PBS-en futó Barney elé; el önnön üres, üveges tekintetétől, amelyről szintúgy nem tudott. Valamikor ennek a vérfagyasztó búcsúzkodásnak a közepe táján, ötvenéves fejjel örökbe fogadtam egy kisbabát. Én, aki egy életen át kerülni igyekeztem minden meghittséget, most a lehető legmeghittebb viszonyba keveredtem. Mialatt anyám a mondatok megformálásával küszködött, én azt lestem, hogyan tanulja a lányom, Dexter, néhány évvel később pedig a fiam, Duke, megformálni a szavakat, s csodáltam kinyíló elméjüket.

Kétféle szeretet között őrlődtem: anyám leánya voltam, és magam is anya – mindez egyszer és mindenkorra megváltoztatott. Nem kis erőfeszítésembe került, hogy miközben egy könyörtelen betegség elhatalmasodását figyelem, a biztonság réve maradjak gyermekeim számára. Ha anyám volt a legfontosabb ember az életemben; ha jószerével neki köszönhetem azt, aki vagyok, akkor vajon én miféle hatással vagyok Dexterre és Duke-ra? Az absztrakt gondolkodás nem sokat segít ennek a kérdésnek a megválaszolásában.

Utolsó évének kezdetére Dorothy szűk baráti köre jócskán megfogyatkozott. Egy kézen összeszámolhatta volna azokat, akikre még számíthatott. Nem csoda, hisz mostanra nehéz volt benne ráismerni korábbi önmagára. Na de én ugyanaz vagyok-e, mint az Annie Hall idején, bő harmincöt évvel ezelőtt? Emlékszem, az emberek odajöttek hozzám az utcán: „Meg ne változzon! Soha ne változzon meg!” – tanácsolták. Egyszer anyám is azt mondta: – Ne öregedj meg, Diane!

Nem tetszettek ezek a szavak, ahogyan most sincsenek ínyemre. Kimerítő küzdelem, ha megpróbáljuk felvenni a harcot az idő múlásával. Senkit sem tesz boldoggá. Boldogság! Miért hittem, hogy jogot formálhatok rá? Hisz mi a boldogság végső soron? Érzéketlenség, Tennessee Williams szerint.

Anyám utolsó szava a „nem” volt. Nemet mondott a szüntelen abajgatásra. A kéretlen tolakodásra. „Kér vacsorát, Dorothy?”, „Most bevesszük a gyógyszereit. Nyissa ki a száját!”, „Átfordítunk a másik oldaladra, mamacita!”, „Látod, hát nem jobb így?”, „Nem!”, „Nem akarod a tévét nézni? A Lucy megy.” „Tessék, itt a szívószál. Itt a villa.” „Nem!” „Megdörzsölhetem a válladat?”, „Nem, nem, nem, nem és nem!” Ha beszélni tudott volna, anyám azt mondta volna: „Hagyjatok békén, az isten szerelmére! Ne nyúljatok hozzám! Ez az életem, haldoklom, nem látjátok?” Nem is az bánthatta, hogy szeretetlenül és figyelmetlenül kényszerítettük ilyen-olyan cselekvésekre. A tét az önálló akarata volt. Gyerekkoromban gyakran zárkózott be egyedül különböző helyiségekbe. Magány utáni sóvárgása még irántunk érzett szereteténél is nagyobb volt. Ilyenkor nem odaadó anya és szerető feleség volt többé, elbarikádozta magát saját gondolatai mögé. Most, a vég közelében semmi egyebe nem maradt, mint ez a „nem”, ezzel adta tudtunkra, hogy továbbra is megköveteli tőlünk a tiszteletet.

Ennek a nyomorúságnak a béklyójából kiszabadulva végül találkozott apuval, a nővéreivel – Orphával és Marthá-val –, anyjával, Beulahhal, ahogyan hőn szeretett macskáival is mind: Charcoaltól Cyrusig. Ígérem, hogy soha nem feledem szavait és gondolatait! Ígérem, hogy gondolkodni fogok! Ígérem, hogy továbbviszem Dorothy Deanne Keaton Hall örökségét, aki 1921. október 31-én látta meg a napvilágot Kansasban.

Ezt az ígéretet a gyászszertartáson tettem, 2008 novemberében. Anyu továbbra is a legfontosabb ember az életemben. A felületes szemlélő számára jobban nem is különbözhetett volna az életvitelünk. Anyám háziasszony volt és családanya, aki csak ábrándozott a sikerről, én ellenben színésznő vagyok, akinek bizonyos értelemben legmerészebb álmai is valóra váltak. E kétféle élet összehasonlítása hovatovább arról szól, mit veszíthetünk a sikerrel, és mit nyerhetünk átlagemberként. Jómagam átlagos kislány voltam, aki átlagos nővé cseperedett, egyvalamit leszámítva: anyutól örökölt nem mindennapi akaraterőmet. Megfizettem az árát. Ahogyan ő is a maga idejében.

Miért írom akkor ezt a visszaemlékezést? Azért, mert anyu továbbra is itt van velem; mert ő is szavakkal igyekezett megőrizni családunk történetét; mert évtizedekbe került, mire rájöttem, hogy legnagyobb erénye jellemének bonyolultsága volt; mert nem akarom, hogy eltűnjön, még ha így is történt. Ez nem kevés ok, ám a legmeggyőzőbbet mind közül saját sorai szolgáltatják, melyeket 1980-ban, ötvenkilenc éves korában vetett papírra, kiaknázva az elvont gondolkodás rám is továbbörökített képességét:

„Minden embert erővel kellene kényszeríteni az önéletírásra. Vissza kellene nézniük a múltba, hogy felfejtsék és kibogozzák mindazt, ami velük történt. Az írók a maguk eredeti tehetségével azt a boldogító érzést keltik bennem, hogy én is utánuk tudtam volna csinálni, ha időt áldozok rá. Mindez a segítségemre lehet, hogy feloldjam a felgyülemlett emlékek keltette feszültséget, amelyek nagy nyomással nehezednek rám. Valami mégis iszonyúan nehéz ebben. Talán régi szokásaim rabja vagyok. Nyíltan, minden megkötés nélkül szeretnék írni magamról, a családi életemről, a barátaimról, de valami visszatart. A teljes őszinteség talán meghozza, hogy jobban megértsem önmagamat. Félelemmel tölt el a visszaemlékezés, mégis tudom, hogy csakis a javamra szolgálhat.”

Bárcsak így lett volna. Mivel pedig nem így történt, én sem egyedül a magam emlékeit írom le, hanem mindkettőnkéit. Egy olyan lány történetét, aki anyjának köszönheti, hogy valóra váltak a vágyai. Az iránta érzett mélységes szeretet és hála kötelez arra, hogy most, miután ő elment, megpróbáljam „megfejteni” legbensőbb titkait. Mindeközben azt remélem, hogy rálelek kapcsolatunk jelentésére, és kiderítem, miért akkora teher, ha valóra válnak álmaink. Könyvemben saját emlékeim és élményeim anyám naplóbejegyzései mellé kerülnek. Visszagondolva arra, mennyire kedveltük mind a ketten a kollázst, most én is effélét hozok létre: szavai mellé helyezem a magaméit, levelekkel és újságkivágásokkal együtt, amelyek nem csupán életünk dokumentumai, hanem a kettőnket egybefűző köteléké is. Az ő múltja mellett szeretném megmutatni a magamét, hogy, amint írta, eljussak arra a pontra, ahol mindkettőnket jobban megértem.