Charlotte Rogan

Mentőcsónak

Kossuth Kiadó

Tartalomjegyzék

BEVEZETŐ

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ NAP

ELSŐ ÉJSZAKA

MÁSODIK NAP

HARMADIK NAP

HARMADIK ÉJSZAKA

NEGYEDIK NAP

A HAJÓTÖRÉS ELŐTT, AZ ALEKSZANDRA CÁRNŐ FEDÉLZETÉN

MÁSODIK RÉSZ

ÖTÖDIK NAP

ÖTÖDIK ÉJSZAKA

HATODIK NAP

HETEDIK ÉS NYOLCADIK NAP

HENRY

HARMADIK RÉSZ

KILENCEDIK NAP

KILENCEDIK ÉJSZAKA

TIZEDIK NAP DÉLELŐTT

TIZEDIK NAP DÉLUTÁN

TIZEDIK ÉJSZAKA

TIZENEGYEDIK NAP

TIZENKETTEDIK NAP

TIZENKETTEDIK ÉJSZAKA

TIZENHARMADIK NAP

TIZENHARMADIK ÉJSZAKA

TIZENNEGYEDIK NAP

NEGYEDIK RÉSZ

A BÖRTÖNBEN

DR. COLE

AZ IGAZSÁGSZOLGÁLTATÁS

ÁRTATLANSÁG VAGY ÖNVÉDELEM?

A TANÚVALLOMÁSOK

AZ ÍTÉLET

A MENEKÜLÉS

UTÓSZÓ

Impresszum

Szeretettel Kevinnek,Oliviának, Stephanie-nak és
Nicknek

„Mindenkinek megéneklem az özönvíz történetét.
Hallgassátok!”

Atrahaszísz-eposz, utolsó sorok

BEVEZETŐ

Alaposan megbotránkoztattam ma az ügyvédeket – még engem is meglepett, mennyire megbotránkoztattam őket. Akkor tört ki a vihar, amikor kimentünk a bíróságról ebédelni. A zuhogó esőben hanyatt-homlok rohantak be a közeli üzlet ponyvateteje alá, nehogy elázzon a drága öltönyük, én meg csak álltam az utcán, tátott szájjal az eget bámulva, s megint azt a másik, szürke lepelként ránk szakadó záport láttam magam előtt… Akkor és ott, az utcán éreztem először úgy, hogy újra át tudom élni, amint már tizedik napja hánykolódunk a mentőcsónakban, és végre elered az eső.

Hideg volt, mégis kitörő örömmel fogadtuk. Lenge ködfátyol látszott, de hamarosan mintha dézsából öntötték volna. Tátott szájjal az ég felé fordítottuk az arcunkat, hogy megnedvesítsük duzzadt nyelvünket. Mary Ann nem tudta vagy nem is akarta kinyitni a száját, sem azért, hogy igyon, sem azért, hogy beszéljen. Nagyjából egyidős volt velem. Hannah, aki csak kicsit volt öregebb nálunk, keményen arcul csapta és ráförmedt:

– Nyisd ki a szád, vagy én nyitom ki!

Azzal megragadta az állkapcsát és befogta az orrlyukát, míg végül levegőért kapkodva ki nem tátotta a száját. Utána még hosszasan tusakodtak egymás mellett ülve, s Hannah minden erejét megfeszítve szorította Mary Ann arcát, hogy az életmentő szürke eső cseppenként lecsoroghasson a torkán.

– Jöjjön! Jöjjön! – kiáltotta Mr. Reichmann, az anyósom által fogadott ügyvédgárda feje. (No, nem mintha a kedves anyuka annyira aggódott volna a sorsom felől, inkább csak úgy vélte, rossz fényt vetne a családjára, ha elítélnének.) De hiába integetett nekem a többi jogásszal együtt a járdáról, úgy tettem, mintha nem is hallanám őket. Azt hiszem, a nemtörődömségem módfelett bosszantotta ezeket az emelvényre termett urakat, akik megszokták, hogy bírók, esküdtek és az igazmondásra fogadalmat tevő tanúk lesik minden szavukat, nem is beszélve a szerencsétlen vádlottakról, akiknek az élete attól függ, hogy a tanúk éppen melyik igazságot adják elő. Vacogtam és bőrig áztam, mire el tudtam szakadni az emlékeimtől, de magamban széles mosollyal fedeztem fel képzeletem eme parányi szabadságát.

– Mire volt ez jó? – kérdezték megbotránkozva, amikor aztán végül csatlakoztam hozzájuk. – Mi a fenét csinál, Grace? Teljesen megőrült?

Mr. Glover – hármuk közül a legkedvesebb – víztől csöpögő vállamra terítette a kabátját, a finom selyemszövet azonban hamar átázott, és bizonyára tönkre is ment. Noha meghatott Mr. Glover lovagiassága, arra gondoltam, bárcsak inkább a jó vágású, de köpcös Mr. Reichmann ajánlotta volna fel a felöltőjét, és inkább az veszett volna kárba.

– Csak szomjas voltam – feleltem, ám még mindig szomjaztam.

– De hát itt van az étterem, alig egysaroknyira. Egy-két percen belül azt ihat, amit csak akar – értetlenkedett Mr. Glover, míg a többiek a vendéglő felé mutogattak és bátorítón nógattak. Én azonban esővíz után áhítoztam, méghozzá tengernyi mennyiségben.

– Mókás dolog ez – mondtam tűnődve, miközben azon nevettem magamban, hogy bármilyen italt választhatok, pedig nem bármilyenre vágyom. Az elmúlt két hetet börtönben töltöttem, s csupán a tárgyalás alatt, az ítélethirdetésig lehettem szabadlábon. Egyszerűen képtelen voltam elfojtani a legmélyebb bensőmből felszakadó, hullámokban előtörő nevetést, így végül nem is engedték, hogy az ügyvédekkel együtt ebédeljek az étteremben: a ruhatárban csipegettem el a szendvicsemet, a sarokban gubbasztó éber ruhatáros árgus tekintetétől kísérve. Úgy ültünk ott, mint két ázott veréb, s addig kuncogtam magamban, míg a végén már fájt az oldalam, és kezdtem félni, hogy rosszul leszek.

– Nos – kezdte Mr. Reichmann, amikor ebéd után csatlakoztak hozzám –, megtárgyaltuk az ügyét, és arra jutottunk, hogy akár a beszámíthatatlanságára hivatkozva is kérhetnénk a felmentését.

A tébolyodottságomra vonatkozó ötletük boldog derűlátással töltötte el őket. Ebéd előtt még idegesek és hitehagyottak voltak, most azonban vidáman cigarettáztak, és olyan ügyek megnyeréséhez gratuláltak egymásnak, amelyekről sosem hallottam. A jelek szerint étkezés közben összedugták a fejüket, meghányták-vetették az elmeállapotomat, majd arra a következtetésre jutottak, hogy nincs ki a négy kerekem. Aztán amikor túltették magukat a hóbortjaim okozta kezdeti megdöbbenésen, rájöttek, hogy akár tudományos magyarázattal is szolgálhatnának a viselkedésemre, és azt a védelem céljára is felhasználhatnák.

– Ne aggódjon, kislány – simogatták immár bátorítóan a vállam. – Elvégre épp elég megpróbáltatáson ment már keresztül. Csak bízza ránk, ezerszer csináltunk már hasonlót. Dr. Cole rendes fickó, biztosan megkedveli majd – biztattak tovább, s hosszasan ecsetelték a doktor úr képességeit, én azonban egy kukkot sem értettem belőle.

Nem tudom, melyikük ötlete volt – Reichmanné, Gloveré vagy azé a félénk kisegér Liggeté –, hogy próbáljam feleleveníteni a huszonegy nap történéseit, s az így születő napló afféle védőbeszédként szolgálhat majd.

– Ez esetben viszont épelméjűnek kell beállítanunk, különben az egészet nem veszik figyelembe – vetette fel Mr. Ligget óvatosan, mintha nem is lenne joga beleszólni a beszélgetésbe.

– Igaza lehet – helyeselt Mr. Reichmann, hosszú állát simogatva. – Mielőtt döntenénk, lássuk, mi sül ki ebből a visszaemlékezésből.

A bíróságra visszafelé menet harsányan nevetve hadonásztak a cigarettáikkal, s úgy beszéltek rólam, mintha ott sem lennék. Pedig rajtam kívül még két nő, Hannah West és Ursula Grant élete múlott a tárgyaláson. Huszonkét éves voltam: tíz hét házasság után immár hat hete özvegy.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ NAP

A mentőcsónakban töltött első napon jobbára csak hallgattunk. Hol felfogtuk a körülöttünk háborgó tengeren lejátszódott tragédiát, hol nem voltunk hajlandók elfogadni a történteket. A legénységből csak egy ember tartózkodott a 14-es számú mentőcsónakban: John Hardie, egy gyakorlott tengerész, aki azonnal magához is ragadta az irányítást. A megfelelő súlyelosztás szerint ültette le az embereket, s mivel túlterhelt volt a csónak, megtiltotta, hogy az engedélye nélkül felálljunk vagy akár csak megmoccanjunk. Aztán előhalászta a kormánylapátot az ülések alól, s elrendelte, hogy aki tud, evezzen. Négyen ragadták meg az evezőket: három férfi és egy keménykötésű nő, Mrs. Grant. Hardie utasította őket, hogy próbáljanak minél messzebb kerülni a süllyedő hajótól:

– Húzzák, ahogy bírják, a szentségit, vagy mindnyájunkat beszippant a végzet!

Mr. Hardie szilárdan megvetette a lábát, s éber tekintettel, gyakorlott kézzel kormányzott keresztül minket az utunkba kerülő úszó akadályokon, az evezősök pedig minden izmukat megfeszítve, szó nélkül feküdtek neki a lapátoknak, s úgy szorították őket, hogy kifehéredtek a bütykeik. Néhányan próbálták megragadni a nyelek végét, hogy segítsenek, de tapasztalat híján többet ártottak, mint használtak vele, s a lapátok legalább annyiszor siklottak el a víz felett vagy hasították az élükre fordulva, mint ahányszor sikerült előrelendíteniük a csónakot. Izgalmamban én is a padlónak szorítottam a talpam, s minden csapásnál megfeszítettem a vállam, mintha valami varázslatos módon segíthetnék az evezésben.

– Még kétszáz méter, és biztonságban leszünk! – törte meg néha Mr. Hardie a döbbent csendet. Vagy:

– Még tíz perc, és elmerül. Legfeljebb tizenkettő.

Vagy:

– A nők és a gyermekek kilencven százalékát megmentettük.

Megnyugtattak a szavai, noha láttam egy asszonyt, aki a vízbe dobta a gyermekét, aztán ő is utána ugrott, és soha többé nem kerültek elő. Nem tudtam, Mr. Hardie látta-e ezt vagy sem, de gyanítom, hogy igen, mert a jelek szerint a helyzetünket érintő egyetlen apró részlet sem kerülte el a sűrű szemöldök alól elővillanó, fekete szempár figyelmét. Akárhogy is volt, eszembe sem jutott felülbírálni vagy hazugnak tartani, inkább ellentmondást nem tűrő hadvezérként tekintettem rá, aki igyekszik önbizalmat csepegtetni a katonáiba.

Mivel a mi csónakunk az utolsók közt hagyta el a hajót, sok akadály torlódott elénk. Két másik mentőcsónak összeütközött, ahogy megpróbáltak kikerülni egy halom törmeléket, s agyam egyik higgadt szegletében kezdtem megérteni, Mr. Hardie miért próbál nyugodt, tiszta vízfelületet keresni, távol a többiektől. A sapkáját elhagyta valahol, s kusza hajával, lángoló tekintetével úgy tűnt, legalább annyira hozzá van szokva az ehhez hasonló csapásokhoz, mint amennyire mi rettegtünk tőlük.

– Feszüljenek neki, emberek! Mutassák meg, mire képesek! – kiáltotta, s az evezősök kettőzött erővel húzták a lapátot.

A hátunk mögül eközben újabb robbanások hallatszottak, s az Alekszandra cárnő fedélzetén rekedt vagy a közelében fuldokló emberek sikítása és jajveszékelése mintha a pokolból tört volna elő. Visszanéztem az oldalára dőlő, roppant óceánjáróra, s észrevettem a kabinablakokon kicsapó, narancsszín lángokat.

Kettétört deszkák, félig elsüllyedt hordók és kígyóként tekergőző kötelek mellett haladtunk el. Egy fedélzeti nyugágy, egy szalmakalap és egy játék baba úszott egymás mellett, mintegy emlékeztetőként az aznap délelőtt még kellemes időjárásra meg a hajón uralkodó önfeledt légkörre. Amikor három, egymás mellett hányódó hordócska mellé értünk, Mr. Hardie felkiáltott, s ránk parancsolt, hogy kettőt emeljünk ki a vízből, és tegyük a csónak hátsó ülése alá. Megnyugtatott minket, hogy ivóvíz van bennük, s ha sikerül megmenekülnünk a süllyedő hajó keltette örvény elől, nagy hasznát vesszük. Én azonban képtelen voltam annyira előre gondolkodni. Úgy láttam, a csónak peremén így is kis híján átcsap a víz, s úgy éreztem, ha bármi miatt megállunk, tovább csökken az esélyünk, hogy kellően eltávolodjunk a hullámsírba merülő óceánjárótól.

Holttestek meg a roncsokba kapaszkodó túlélők úsztak a vízen. Láttam egy másik nőt is a gyermekével: a sápadt kisfiú sikítva nyújtotta felém a kezét segítségért. Ahogy közelebb értünk, láttuk, hogy az anyja halott, teste élettelenül tekeredett rá egy deszkára, szőke haja pedig legyezőszerűen lebegett a zöld vízben. A gyermek parányi csokornyakkendőt és nadrágtartót viselt. Nevetségesnek tartottam, hogy ilyen ésszerűtlenül öltöztették fel, noha magam sem voltam képes soha az alkalomhoz illő ruhadarabokat választani, s a szerencsétlenség idején is csak fűző, szoknya és egy puha borjúbőr csizma volt rajtam, melyet nemrég vettem Londonban.

– Még egy kicsit erre, és elérjük a gyereket! – kiáltotta az egyik férfi, Hardie azonban letorkolta:

– Remek! És melyikük ajánlja fel neki a helyét?

Mr. Hardie-nak mély tengerészhangja volt. Nem mindig értettem, amit mond, de ez csak megerősítette a belé vetett hitemet. Ismerte a tenger világát, beszélte a nyelvét, s úgy éreztem, minél kevésbé értem én, amit mond, annál valószínűbb, hogy a tenger érti. Senki sem jelentkezett, úgyhogy szótlanul elmentünk az üvöltő fiú mellett, csak a közelemben ülő, apró termetű férfi dörmögte maga elé, hogy „inkább őt mentettük volna meg a hordók helyett”. Ekkor azonban már vissza kellett volna fordulnunk érte, így a gyermek iránt érzett sajnálatunk hamar szertefoszlott, s a mögöttünk hagyott borzalmak részévé vált: továbbra is tartottuk a szánkat. Csak a törékeny úr mormogott tovább, vékony hangja azonban alig hallatszott az evezővillák ritmusos nyikorgása, a pokoli zaj és a parancsokat osztogató vagy fájdalmasan jajveszékelő hangok zavarában. „Csak egy kisfiú volt. Mennyit nyomhat egy ilyen szerencsétlen kis teremtés?” Csak később derült ki, hogy a férfi anglikán segédlelkész, akkor azonban még semmit sem tudtam az utastársaimról. Senki sem felelt neki. Az evezősök nekifeszültek a lapátoknak, mi pedig velük együtt dőltünk előre-hátra – úgy tűnt, többet nem tehetünk.

Nem sokkal később észrevettük, hogy hárman úsznak felénk erős karcsapásokkal, s ahogy egyenként megragadták a csónak oldalára erősített mentőkötelet, úgy lehúzták, hogy néhány hullám átcsapott a peremen. Egyikük elkapta a tekintetem. Frissen borotvált arca megélénkült a hidegtől, de jégkék szemében összetéveszthetetlen megkönnyebbülés villant fel. Hardie parancsára az egyik evezősünk már lefejtette az egyik kapaszkodó kézpárt, mielőtt a kék szemű férfiénak esett volna. Hallottam a fa alatt roppanó csont hátborzongató hangját. Aztán Hardie felemelte nehéz csizmáját, s a fájdalmas meglepetéssel felnyögő férfi arcába taposott. Képtelen voltam elfordítani a tekintetem, s még soha nem éreztem annyira együtt emberi lénnyel, mint akkor ott.

Ez most kicsit úgy hangzik, mintha a 14-es mentőcsónaknak csupán a bal oldalán történtek volna drámai események, pedig a jobb oldalon vagy a farnál kavargó vízben hasonló jelenetek játszódtak le. A férjem, Henry valahol kint volt a tengeren: vagy egy csónakban ütötte a felkapaszkodni próbálók kezét, vagy az ő kezét ütötték éppen. Eszembe jutott, milyen erőszakosan viselkedett, hogy helyet szerezzen nekem a csónakban, s biztos voltam benne, hogy magáért is legalább olyan határozottan kiállt – de vajon képes lett volna megtenni, amit Hardie, ha az élete múlik rajta? És én képes lettem volna? Mr. Hardie kegyetlensége azóta is gyakran kísért. Kétségtelenül szörnyű volt, amit tett, s az is bizonyos, hogy egyikünknek sem lett volna ereje egyetlen pillanat alatt olyan borzalmas döntéseket hozni, amilyeneket a helyzet egy vezetőtől megkívánt, s amelyekkel voltaképpen megmentette az életünket. Azt is megkérdőjelezem, lehet-e a tetteit könyörtelennek nevezni, hiszen minden egyéb megoldás a vesztünket okozta volna.

Meg sem rezdült a levegő, a túlterhelt csónakba azonban még a tükörsima tengeren is be-becsapott a víz. Pár nappal ezelőtt az ügyvédek kísérlettel bizonyították, hogy ha egyetlen, átlagos súlyú felnőttel többen lettünk volna, mindnyájan életveszélybe kerülünk. Nem menthettünk meg több embert. Mr. Hardie tisztában volt ezzel, és megvolt a bátorsága, hogy ennek megfelelően cselekedjék. Az első percekben és órákban az ő határozottsága jelentette a választóvonalat élet és halál között, a legerősebb és legharciasabb hölgyet, Mrs. Grantet mégis épp ez fordította ellene.

– Maga vadállat! Legalább azért a kisfiúért menjünk vissza! – ordította, noha neki is tudnia kellett, hogy a saját életünket kockáztatjuk, ha megtesszük. Így viszont ő emberségesnek tűnt, Hardie pedig egy szívtelen disznónak.

Mr. Hardie-t semmi sem tántoríthatta el attól, hogy mindenáron megmentsen minket, s az első pillanattól fogva külön kezelte azokat, akiket az ő gondjaira bízott a sors, azoktól, akiket nem. Nekünk jóval hosszabb időbe telt, míg megtanultuk elfogadni ezt a különbséget.

Napokig úgy éreztem, inkább az Alekszandra cárnő első osztályú utasai közé tartozom, mintsem a 14-es mentőcsónak túlélői közé – de hát ki ne érezte volna magát így a helyemben? Hamar hozzászoktam a kényelemhez. Henry több mint ötszáz dollárt fizetett a jegyünkért, s még mindig láttam magamat diadalmasan beérkezni a szülővárosomba – na nem mint egy hajótörés megtépázott túlélője vagy egy bukott üzletember lánya, hanem mint egy díszes fogadás jeles vendége. (Azokban a ruhákban és ékszerekkel, amelyek immár az óceán sötét fenekén nyugszanak.) Elképzeltem, ahogy Henry annyi idő után végre bemutat az anyjának, akinek minden ellenszenve eloszlott, amint megtudta, hogy összeházasodtunk. Meg ahogy az apámat átverő spekulánsok próbálják átverekedni magukat a tömegen, hogy bocsánatot kérjenek tőlem és gratuláljanak nekem.

A szerencsétlenség közben Hardie azonnal alkalmazkodott a megváltozott körülményekhez, amit egyrészt valódi tengerészlelkének tulajdonítok, másrészt annak, hogy rég kihalt belőle minden érzékenység, már ha létezett benne egyáltalán. Kést tűzött az oldalára, elveszett sapkája helyett pedig egy olyan rongyot kötött a fejére, amelyet fogalmam sincs, honnan keríthetett elő, viszont teljesen elütött a zubbonyán csillogó aranygomboktól. Az öltözékén végrehajtott változtatásokat az alkalmazkodóképessége újabb bizonyítékának tekintettem, s csak tovább növelték a belé vetett bizalmam. Amikor eszembe jutott, hogy körülnézzek, mi történt a többi mentőcsónakkal, már csak apró pontoknak látszottak – ezt is jó jelnek vettem, a süllyedő hajó körüli felfordulás után ugyanis a nyílt tenger viszonylag biztonságos helynek tűnt.

Hardie a leggyengébb nőket ültette a legjobb helyekre, és „hölgyem”-nek szólított mindnyájunkat. Rendszeresen érdeklődött a hogylétünk felől, mintha bármit is tehetett volna értünk, mi pedig eleinte viszonoztuk a figyelmességét és azt hazudtuk, hogy minden rendben, noha mindenki láthatta, hogy Mrs. Fleming csuklója természetellenes szögben áll, egy Maria nevű spanyol nevelőnő pedig súlyos sokkot kapott. Mrs. Fleming karját Mrs. Grant felkötötte egy kendővel, s azt is ő firtatta először nyilvánosan, miképpen került Hardie a csónakba. Később tudtuk meg, hogy noha vészhelyzet esetén minden mentőcsónakba be kell szállnia egy tapasztalt tengerésznek, Sutter kapitány és a legénység nagy része a hajón maradt, hogy a csónakokba segítse az utasokat és megpróbáljon rendet tartani a zűrzavarban. Miközben lassan távolodtunk a hullámsírba merülő óceánjárótól, tisztán láttuk, hogy a mentőcsónakok vízre bocsátásán igyekvő legénység fejetlen kapkodása nem vezet eredményre. A hajó ugyanis addigra ijesztően megdőlt, a helyzetet pedig tovább rontotta, hogy a berendezés is egy oldalra csúszott odabent. Mire a mi csónakunkat engedték le a vízre, már fennállt a veszélye, hogy nekiütközünk az óceánjáró meredeken megdőlt oldalának, és beleborulunk a vízbe. Közben a csörlőket kezelő matrózoknak is nagyon oda kellett figyelniük, hogy a csónak elejét és végét ugyanolyan gyorsan engedjék le. A közvetlenül utánunk elindított csónak például a feje tetejére fordult, s a benne ülő nők és gyerekek egytől egyig a tengerbe zuhantak. Visítva hadonásztak a vízben, de semmit sem tettünk értük, s ha nem Hardie irányítja a csónakunkat, kétségtelenül mi is hasonlóképp végeztük volna. Mindezek után bátran kijelenthetem: ha Mr. Hardie nem távolítja el a bemászni igyekvőket a csónakunktól, nekem kellett volna azt megtennem.

ELSŐ ÉJSZAKA

Már vagy öt órája lehettünk a csónakban, amikor az ég előbb sötét rózsaszínbe, majd lilába fordult, a nap pedig mintha felfúvódott volna, ahogy egyre gyorsabban ereszkedett a sötétedő víztükör felé. A távolban észrevettük néhány másik mentőcsónak fekete körvonalát, amint hozzánk hasonlóan céltalanul araszolgatnak a semmi felé a végtelen tenger és az égbolt találkozásánál. Nem tehettünk mást, csak vártunk és bíztunk a szerencsénkben. Más hajók kapitányainak és legénységének a kezében voltunk, akik addigra bizonyára értesültek a tragédiánkról.

Már alig vártam, hogy besötétedjen, mert egyre nagyobb késztetést éreztem, hogy könnyítsek a hólyagomon. Mr. Hardie addigra elmagyarázta, hogyan végezzük a dolgunkat. A nőknek a betörő víz kimerésére szánt három falapát egyikét kellett használniuk. Valamelyest zavarba jött, miközben előadta a javaslatát, hogy Mrs. Grantnél legyen a lapát, és neki szóljunk, ha a természet megköveteli. Ilyenkor helyet kellett cserélnünk valakivel, aki a csónak szélén ült, hogy a végterméket a tengerbe önthessük.

– Eh! – zárta mondandóját, miközben vastag szemöldöke alatt már-már nevetségesen lesütötte a szemét. – Biztos vagyok benne, rájönnek, hogyan kell ezt csinálni!

Pár perce még végtelen magabiztossággal magyarázta a mentőcsónakban található eszközök használatát, most azonban nem találta a szavakat.