Paul Lendvai

Három élet

Beszélgetés Mihancsik Zsófiával

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Előszó

1. Bokáig érő télikabátban

2. Paul Landy, György Holló, Árpád Bécs

3. Tutus, Gauguin, Sztálin

4. Parajd, Üllői út, Auschwitz

5. Bécs és London között

6. „Mindig lehet valakit találni”

7. A Kreisky-csoda

8. Rágalomária

9. Altaussee, Szerbia, Trianon

10. Zsidók, magyarok, románok

11. Újra Pesten

Melléklet

Impresszum

Előszó

Ez a könyv több tekintetben egy új fejezet hosszú és változatos életemben. Mióta 1957 januárjában elhagytam Magyarországot, első ízben fogalmaztam meg gondolataimat, emlékeimet és benyomásaimat nem angolul vagy németül, hanem anyanyelvemen. Először fordul elő, hogy egy könyvemet előbb magyarul adnak ki, s utána fordítják le idegen nyelvre. Eddig mindig fordítva történt.

Újdonság számomra az is, hogy a könyv hosszú beszélgetések során született meg. Nagyon hálás vagyok Mihancsik Zsófiának, e kiváló újságírónak, hogy kérdéseivel eddig ismeretlen, elfelejtett vagy talán elfojtott élményeimet és emlékeimet is sikerült megelevenítenie. Szerkesztésével hozzájárult kaotikus elbeszéléseim rendbe tevéséhez.

Az interjúkötet ötletét Kocsis András Sándornak, a Kossuth Kiadó elnök-vezérigazgatójának köszönhetem.

Végül külön köszönetet mondok feleségemnek, Zsókának, aki kezdettől fogva minden értelemben bábáskodott e kötet nehéz megszületésénél.

Miért a cím: Három élet? Az első életemet 1957-ig Budapesten töltöttem. Utána következett több mint négy évtized Bécsben. S végül a rendszerváltás után s az új házasság következményeként elkezdődött a harmadik élet Zsókával Bécs és Budapest között. A visszaemlékezésben a három élet egybeolvad, s remélem, az olvasók mindegyik részben találnak érdekes vagy eddig ismeretlen információkat rólam.

A sikerek nem takarhatják el a félelem és gyávaság éveit első életemben, sem a hibákat és tévedéseket második életemben, 1957 után.

Harmadik életem – a gonoszság és butaság elleni harc jegyében – ösztönzött az interjúkötet elkészítésére.

„Audacter calumniare, semper aliquid haeret”, vagyis merészen kell rágalmazni, s akkor mindig valami megmarad belőle. Így hangzott Plutarkhosz szerint Nagy Sándor egyik udvaroncának a mondása, amit Goethe még rövidebben így fogalmazott: „Immer bleibt etwas hängen!”

Ezt a klasszikus idézetet úgy a kommunizmus idején, mint a rendszerváltás után a saját bőrömön éreztem. Nem tudtam és nem akartam hazugságban élni, ezért hagytam el ötvenöt éve hazámat. S ezért utasítottam vissza egész életemben a rágalmakat és lepleztem le, ahol és ahogy csak tudtam a forrásokat akkor is, amikor tisztában voltam Plutarkhosz figyelmeztetésének örök aktualitásával. Arthur Koestlertől Sebastian Haffnerig, Manès Sperbertől Fejtő Ferencig írtak emlékezéseikben hasonló tapasztalatokról. Műveik és memoárjaik maradtak számomra az iránytűk harmadik életemben is.

Bécs, 2012. október

Paul Lendvai

1. Bokáig érő télikabátban

– Mitől lettél ilyen sikeres ember Nyugaton? Ráadásul nagyon hamar. 1957-ben szöktél ki Bécsbe Magyarországról, és rekordidő alatt nemcsak megélhetésed, hanem irigylésre méltó munkáid is lettek – írtál a nagy osztrák lapokba, tudósítottad a Financial Timest. Melyek azok a tulajdonságaid, amelyek miatt ilyen gyorsan tudtál adaptálódni, megtalálni az utakat, és kreatív munkákhoz jutni, rövid ideig strómanként, de aztán viharsebességgel a saját neved alatt?

– Először is szerencsém volt. Már az is szerencse volt, hogy 1957 januárjában kijutottam Varsóba a választásokra, és ott találkozhattam a nemzetközi sajtó krémjével. Lengyelország 1956-ban úttörő szerepet játszott nemcsak a diktatúraellenes megmozdulásokban, hanem egy ideig a kommunista sajtó szabadabb működésének is a mintája volt. Ezért az 1957-es eseményre is a szakma válogatott képviselői utaztak Varsóba. Én a Trybuna Ludu vendége voltam, amely a kommunista párt központi lapja volt, ők fedezték az ott-tartózkodásom költségeit is.

– A Trybuna Ludu meghívása személy szerint neked szólt?

– Igen, akkor már mint az Esti Hírlap munkatársának. Gömöri Bandi ugyanis Lengyelországban volt, amikor Budapesten, október 23-án kitört a forradalom. És elkövette azt a hibát, hogy az első vöröskeresztes géppel visszament Budapestre. Ha megvárja a menetrend szerinti járatot, azaz később ér haza, akkor nem lesz a Szabad Kossuth Rádió szerkesztőbizottságának a tagja, és nem rúgják ki 1957-ben a rádióból. Mindenesetre voltak lengyel kapcsolatai, és ő javasolt engem a Trybuna Ludunak. Nagyon sok lengyellel is megismerkedtem Varsóban, de főként vezető külföldi újságírókkal. Számomra nagyon fontos és sok tekintetben megvilágosító erejű beszélgetéseket folytattam például Sydney Grusonnal, a New York Times kelet-európai tudósítójával és a feleségével, Flora Lewisszal, aki maga is nagy tekintélyű újságíró volt, később számos könyvet is írt. Beszélgettünk a magyar forradalomról. Felemlegettem nekik az Egyesült Államok és Eisenhower magatartását, hogy csak ígért, és nem tett semmit, mire Gruson azt felelte, ő mindig is azt gondolta Eisenhowerről, hogy egy „stupid man”. Én korábban soha ilyesmit nem hallottam, rettenetesen tetszett, hogy az imperializmus központi orgánumának újságírója – Magyarországon ugyanis a New York Timest annak tartottuk – így mer beszélni egy kelet-európai újságíró előtt. Ezek a beszélgetések rám olyan nagy hatással voltak, hogy kénytelen voltam feltenni magamnak a kérdést: ezek után hogyan menjek vissza Budapestre? Így történt, hogy Prágán keresztül aztán nem Budapestre, hanem Bécsbe vettem az irányt. Prágában még egyszer meglátogattam Flora Lewist, mert ők Prágában laktak. Meghívott vacsorára, és vacsora közben elmagyarázta nekem, nehogy azt higgyem, hogy mindenki olyan rendes és kedves Nyugaton, mint amilyenek ők voltak velem, figyelmeztetett rá, hogy konkurenciaharc van, és nagyon nehéz talpon maradni.

– Mert elmondtad neki, hogy – a korabeli kifejezéssel –  disszidálni akarsz Magyarországról?

– Igen. Már Varsóban eldöntöttem, hogy elmegyek. Olyannyira, hogy a Trybuna Ludutól kapott napidíjammal is spóroltam, hogy legyen majd valamennyi pénzem addig is, amíg nem találok munkát külföldön. Ez volt minden vagyonom. A legértékesebb holmim egy bokáig érő télikabát volt, amelyet háromszáz forintért vettem használtan otthon, és amelyet aztán az első olaszországi utam során Firenzében kiloptak a nyitott autóból. És a kérdésedre válaszolva: ez volt az egyik nagyon fontos tulajdonságom, hogy képes voltam kapcsolatokat találni és építeni. Nem voltam szégyellős, nem voltak gátlásaim, mihelyt megérkeztem Bécsbe, mindenkit felhívtam telefonon, aki segíthetett.

– Ezek mind új keletű varsói ismeretségek voltak?

– Igen. Már Varsóban hallottam, milyen hírügynökségek vagy újságok vannak Bécsben, hogy ott ki a főszerkesztő vagy a nyugati tudósító. Tehát elkezdtem telefonálni, aztán a meg lévő kapcsolatok újabbakhoz vezettek.

– Budapesten dolgoztál az MTI-nél is. Onnan nem voltak információid arról, kit lehet vagy érdemes megkeresni, mondjuk, Bécsben?

– Nem, onnan semmiféle információm nem volt. Már csak azért sem, mert három évig nem volt állásom otthon, 1953 szeptemberétől 1956 októberéig szerkesztőségben sem jártam. Akár száműzetésre is ítélhettek volna közveszélyes munkakerülésért, mint a költőt, Joszif Brodszkijt a Szovjetunióban. Noha csak arról volt szó, hogy nem volt állásom, nem kaptam munkát, nem volt fizetésem, nem volt biztosításom – bár ez érdekelt a legkevésbé huszonhárom évesen. Tehát korábban nem ismertem senkit, bár valóban voltak néhányan a varsói vendégek közt, akiknek a neve ismerősen csengett az MTI bizalmas kiadványaiból. Bécsben tehát el kezdtem telefonálni. Így kerültem kapcsolatba például a Times tudósítójával, Ronald Prestonnal, aki korábban Belgrádban volt tudósító, és a felesége egy gyönyörű szerb nő volt. Így kerültem kapcsolatba a hírügynökségekkel vagy a Die Presse helyettes főszerkesztőjével és a külpolitikai rovat vezetőjével, a későbbi történészprofesszorral, Adam Wandruszkával.

Így ismertem meg a legrégebbi barátomat, Hugo Portischt, aki akkor a Kurier főszerkesztője volt. Azt mondhatom tehát, hogy ez a kapcsolatkeresési bátorság és képesség döntő fontosságú volt az új, immár második életem szempontjából.

– Pénzzel hogy álltál? Mert nyilván nem sokáig tartott a Varsóban félretett napidíj.

– Pocsékul álltam. Kaptam a munkámért pénzt, de nagyon keveset. Felhívtam és meglátogattam például Leslie Baint, a magyar származású amerikai újságírót, aki az egyik legjobb könyvet írta a magyar forradalomról. Emlékszem, ki kellett villamosoznom a világ végére hozzá, de nem mertem tőle pénzt kérni az információimért. Másoktól mertem, adtak is, sokszor maguktól, természetesen sokkal kevesebbet, mint amennyit reméltem. De nemsokára volt havi fix pénzem is. Találkoztam ugyanis a New York Times bécsi tudósítójával, John MacCormackkal, aki először számolt be a nyugati sajtóban a Tiszazugban elkövetett tömeges arzénes gyilkosságokról. Ezek 1929-ben kerültek napvilágra, Háy Gyula drámát is írt róluk. MacCormack rengeteget segített nekem. Meghívott ebédre, hosszasan beszélgettünk, és utána azt mondta, hogy eddigi segédszerkesztője helyébe, aki ellátta őt előkészítő anyagokkal a Csehországról, Magyarországról és a térségről szóló cikkeihez, felvesz engem. Sose felejtem el, 1400 schillinget fizetett azért – ez akkor nagyon nagy pénz volt –, hogy kövessem a magyarországi fejleményeket, írjam meg neki, vagy szóban számoljak be róluk. Vettem egy rozoga rádiót, azon hallgattam a híreket, nyomoztam az újságokban a magyar anyagok után, így lettem „magyar szakértője” a New York Timesnak és más újságoknak.

– De miből volt nyilvánvaló azoknak az embereknek, akiket felhívtál vagy meglátogattál Bécsben, hogy te alkalmas vagy ezekre a munkákra?

– A beszélgetéseinkből. Valószínűleg nyíltan és összeszedetten el tudtam nekik mondani, mi történt és történik Magyarországon. A forradalomról sem festettem idealizált képet, nem mondtam olyasmiket, hogy itt egy nép puszta kézzel nekiment a nagy ellenségnek, nem állítottam be úgy a dolgot, hogy a magyar nép már évek óta arra várt, hogy felvehesse a harcot a diktatúrával, és magamról sem állítottam, hogy szabadságharcos lettem volna. Elmondtam, én hogyan láttam a magyar helyzetet, és valószínűleg alaposnak és hitelesnek találták a beszámolóimat és a jellemzéseimet. És ez egy újabb szerencsés tulajdonságom vagy adottságom, amely segített az új életemben, hogy világosan össze tudtam foglalni a gondolataimat, kiegyensúlyozottan és részleteiben is el tudtam magyarázni a magyarországi helyzetet, mindezt ráadásul angolul vagy németül. Ezt nyilvánvalóan ők is felismerték, és azt is, hogy hasznomat vehetik.

Kölcsönös érdekek működtek, a külföldi tudósítóknál az, hogy az én segítségemmel jobb anyagokat tudtak küldeni a lapjuknak, mint a kollégáik. Például a Sunday Times bécsi tudósítója is, így a Sunday Times verte azokat a brit lapokat, amelyek csak a hírügynökségek munkájára hagyatkoztak. Tehát lassan kialakultak és megszilárdultak a munkakapcsolataim. Ekkoriban találkoztam egyébként a későbbi második feleségem férjével, Boris Kidellel, a londoni liberális lap, a News Chronicle tudósítójával. És, mint mondtam, kerestem kapcsolatot a vezető osztrák laphoz, a Die Presséhez is. Ott ráadásul dolgozott egy magyar származású újságíró, Eugen Géza Pogány, aki a magyar forradalomról is írt egy könyvet. Vajda Pista barátom azt mondta róla, hogy ő a nyelv nélküli ember. Féltünk ugyanis attól, hogy mi is nyelv nélküli emberek leszünk, azaz olyanok, akik egy nyelvet sem tudnak igazán. Pogány Pozsonyból származott, de tudott magyarul is, nem csak szlovákul, és nagyon jóindulatú ember volt. Például amikor végre kaptam hitelt, hogy megvegyem az első kis lakásomat, ő vállalt értem kezességet, ami nagyon nagy dolog volt számomra. De sok segítséget kaptam a barátom, Vajda István révén egy Oroszlán nevű korábbi magyar szociáldemokrata emigránstól is. Az ő segítségével nyújtottuk be aztán az osztrák állampolgársági kérelmünket, és jelentős szerepe volt abban, hogy két és fél év után megkaptam az osztrák állampolgárságot. Persze ha akadályfutó lettem volna, mint Rozsnyói Sándor, aki olimpiai második helyezett volt, akkor talán néhány hét alatt megkapom az állampolgárságot, de így két és fél évig tartott.

– Azt mondod, csak Varsóban jutott eszedbe, hogy disszidálsz. Korábban, Magyarországon egyáltalán nem foglalkoztál ezzel?

– Nem. Több okból sem. Az alapvető ok az volt, hogy mi 1956 végén megalapítottuk az Esti Hírlapot, és a kapcsolatom Szirmai Istvánnal garancia volt arra, hogy bármi lehet belőlem. Szirmai korábban a Magyar Rádió elnöke volt, és a tervezett cionista per kapcsán tartóztatták le 1953 elején, körülbelül akkor, amikor engem. Aztán rehabilitálták, később, már a hatvanas évek elején a Tájékoztatási Hivatal elnöke lett és az MSZMP Politikai Bizottságának a tagja. Amikor 1956 nyarán ő lett az Esti Budapest főszerkesztője, odahívott engem is, sőt főmunkatársi státust ajánlott a lapnál. Ezért kértem a rehabilitációs bizottságtól, hogy ne az MTI-be helyezzenek vissza, hanem az Esti Budapesthez. Volt tehát munkám három év után, egyenesnek látszott az utam a karrierhez, sőt abban is bíztam, hogy Magyarországból még lehet egy jugoszláv típusú önigazgatási rendszert vagy valamiféle szocialista demokráciát csinálni.

De épp akkor, 1957. január 13-a után fordult teljesen reménytelenre a magyar politikai helyzet, amikor én Varsóban voltam. Február 4-re, amikor Prágába érkeztem, már az is világos volt, hogy minden kilátástalan otthon. Januárban járt Budapesten hivatalos látogatáson Csou En-laj, aki egyébként a nyitás politikáját képviselte – „virágozzék száz virág” –, és előtte Moszkvába és Varsóba is ellátogatott. Ott újságíróként azt a kérdést tettem fel neki, hogy mi a véleménye a magyar helyzetről. Minden eszközzel támogatja a Kádár-kormányt, mondta, azért is utazik Budapestre. Miközben mi már értesültünk a letartóztatásokról, arról, hogy javában folyik a megtorlás, és a lengyelek tiltakoztak a magyar nagykövetség előtt, hiszen Varsóban akkor még teljesen más volt a hangulat. Volt egy szerződésem otthon, Kenyáról kellett volna könyvet írnom. De hogy írjak én úgy, hogy közben Gömöri Bandit kirúgták a rádióból, Déry Tibort és más magyar írókat meg lecsuktak? Volt munkám, életemben először saját egyszobás lakásom – kiutaltak nekem egy lakást a Hollán Ernő utcában, mert a szüleim lakása megsemmisült az Üllői úti harcokban –, megkaptam volna a jóvátételt, barátnőim voltak, de mindez nem volt elég ahhoz, hogy visszamenjek. Mert januárban már világos volt, hogy önáltatás azt hinni, Magyarországon lehet még egy kibontakozás.

– Minden baj nélkül sikerült kijutnod Bécsbe?

- Nem egészen. Ugyanis arra az osztrák beutazó vízumra, amelyet a varsói osztrák követségen kaptam, Prágában azt mondták, hogy érvénytelen. Menjek vissza Budapestre, és onnan utazzak tovább Bécsbe. Prágában maradtam négy napig, és még egy tudósítást is küldtem az Esti Hírlapnak, nehogy valaki valahol gyanút fogjon. Sőt elmentem a magyar követségre, hogy igazolják, hivatalosan vagyok ott, de szóba se álltak velem. Ennek ellenére kimentem a prágai repülőtérre, ahol a vízumommal minden további nélkül fölengedtek a gépre. Bécsben aztán elkezdtem telefonálgatni, és egy amerikai tudósító segítségével még egy szobát is kaptam az egyik szállodában. Az volt a szerencsém, hogy a megspórolt lengyel napidíjamat, a zlotykat még Varsóban átváltottam schillingre a kollégáknál. És a következő napokban beadtam a menedékjogi kérelmemet a rendőrségen. Noha elkísért a Kurier egyik újságírója is, ott tartottak a rendőrségen. És hiába volt velem az osztrák újságíró, hiába telefonálgattak a külföldi kollégák a rendőrség vezetőinek, késő délután volt, már nem találtak bent senkit. Így történt, hogy a Rosauerländén, a rendőrségen töltöttem az éjszakát. Csodálatos élmény volt az 1953-as Fő utcai tapasztalataim után. Csokoládét lehetett venni, válogatni az újságok között. Másnap reggel behívatott a parancsnok, elnézést kért a kényelmetlenségért, és elengedtek. Nekem, miután már annyi mindenen keresztülmentem, ez már csak egy jó hecc volt.

– Végül is te azért nem kerültél menekülttáborba Ausztriában, mert megvoltak a kapcsolataid?

– Részben. Menekülttáborba az került, akinek nem volt pénze. Senkit se kényszerítettek oda. Ha volt pénzed, rokonod vagy barátod, akkor nyugodtan élhettél a városban vagy bárhol, miután megkaptad a menedékjogot. Sőt még az osztrák PEN Clubtól is kaptunk segítséget Vajda Pistával, hat hónapig havi hatvan dollárt, hogy tudjunk bérelni írógépet. De ez később már nem okozott nehézséget, volt elég írógép másutt, a barátnőimnél vagy a UPI hírügynökségnél.

– Tudjuk, hogy 1957 elején, és még utána is jó ideig volt egy nagyfokú segítőkészség a nyugatiakban. Nagyon sok magyart befogadtak, és személyesen is sokaknak segítettek. Nyilvánvalóan ez a jóindulat veled szemben is működött, de talán volt néhány előnyöd sok-sok disszidens honfitársadhoz képest: tudtál nyelveket, és tudtad viszonozni a szívességet, méghozzá munkával, információval.

– Az osztrák közvélemény hallatlanul pozitív volt, de a lapoknál, az újságíróknál valóban nemcsak a szimpátia működött egy magyar menekült iránt, hanem az is, hogy hasznomat tudták venni. Például a Bécsbe érkezésem utáni első két hétben egy Frieden nevű újságíró fizette a szállodámat, aki a New York Post nevű bulvárlapnak dolgozott. Ugyanis akkor érkezett Bécsbe látogatóba Gábor Zsazsa és a húga, Gábor Éva, meg az egész család, mert az anyjuk férjhez ment egy sokkal fiatalabb, jóképű magyar menekülthöz. Az volt a dolgom, hogy amíg itt vannak, velük legyek – megtehettem, rokonszenves voltam nekik. Így aztán sok érdekes anyagot tudtam szállítani Friedennek, amivel a New York Post leverte az összes konkurensét. Ez volt életem egyetlen kapcsolata Hollywooddal és az amerikai bulvársajtóval. Egyébként jellemző, hogy a hetvenes években egy nemzetközi közvélemény-kutatás szerint az amerikaiak számára Gábor Zsazsa volt a legismertebb magyar.

A lényeg tehát az, hogy én az első pillanattól kezdve dolgoztam. Nem voltak titkos információim, de volt hely- és helyzetismeretem Magyarországról, és folyamatosan fel is frissítettem a tudásomat. Egyrészt amikor csak tehettem, beszélgettem magyar látogatókkal. Másrészt kapcsolatba kerültem a United States Information Agencyvel, az amerikai tájékoztatási hivatallal, amely kulturális események szervezésén kívül cikkeket és sajtószemléket terjesztett. Ez az intézmény adta ki például a Problems of Communism című nagyon magas színvonalú, kéthavonta megjelenő folyóiratot, amelyben nagy tekintélyű szerzők, például Zbigniew Brzezinski is írt. Ez egy részt szintén nagyon fontos információforrás volt, másrészt egy idő után magam is írtam nekik Paul Landy néven, és az a megtiszteltetés ért, hogy még Hannah Arendt is idézett tőlem. Pénzben ez nem jelentett sokat, olyan 200–300 dollárt. Az igazi nagykeresetűek olyan emberek voltak, mint Király Béla és Aczél Tamás, a korábbi Sztálin-díjas író, akik a Life magazinnak írtak, és egy-egy cikkért 2500 dollárt kaptak. Ma sem kevés pénz, de akkor nagyon-nagyon soknak számított. Persze az én cikkemet is kiajánlotta a USIA, de ebből legfeljebb újabb 50–60 dollárom származott.