WOLAND IVÁN

A JÁTÉKBABÁK KERTJE

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A menekülő

Gombák a testeken

Tétova szeretők

A nő sebekkel

Indulás előtt

A gombák leesnek

A koldus

A gomba szándékai

Könnyű kalandok

Az első játékbabák

A piknik

Ébredés után

A templom

Kurva halak

Az erdő emeletei

Maróc

Az éjszaka hangjai

Szobák és nevetések

Erdősáv

A hátához ér

Céllövölde

Ha akarod, megállunk

Nincs meg az a kurva út!

A fatörzs mögül bújhatott elő

Rohadt egy erdő ez

Nyomok

A sánta ló

Sebek

Egy dög

A csattogások

A nő teste

– Nem lakik benne senki

A gazdatest

Nem gondolkodni

Az óriástócsa

A próbababa

Odamennek

A kör visszafelé

Idejön

Kakas az ablakban

Még mindig a kör

Utolér

Látják a sebeket

A játékbabakert

Két beteg kutya

Az öregasszonyok eltűnnek

A púpos

A halál véget vet a felháborodásnak

Az automaták

Erdei lövészet

Ami megmaradt

Laura

 Ha felmegy a függöny, lőjön.

Elvonul a füst is

Töredékek

UTÁNA

EPILÓGUS

Impresszum

Erdősáv

A Toyota jobbra fordult a Maróctól kivezető bekötőútról, és Kiscsehi irányába tartott. Hamar átért a falun. Margitfalva következett.

Délelőtt ébredtek, Kata még ott az ágyban megmondta Marcellnak, hogy vége közöttük mindennek. Marcell egy mukkot sem szólt, felöltözködött, és kiment a kúthoz mosakodni. Kata is gyorsan magára rángatta a ruháit, az ebédlőben közölte a többiekkel, hogy szakítottak, és arra kért mindenkit, ne maradjanak itt vasárnapra. Laura arcán halvány öröm futott át, de hamar el is tűnt meggyötört vonásai mögött. Dani és Maya megértő képet vágtak, befejezték a reggelijüket, a környék szépségeiben rejlő lehetőségeket ecsetelték egymásnak. Dani megkérte Katát, egy utolsó kirándulást azért még tegyenek a margitfalvai búcsúba. Talán még Marcell és Kata is jól érezhetné magát. Sohasem lehet tudni. És a közöttük lévő feszültség akár enyhülhet is pár önfeledten eltöltött óra után. Kata kelletlenül bólintott, nem nagyon tehetett mást, Dani és Maya nyilvánvalóan maradni akartak még egy napot. Kata a házban hagyta csomagjait. A búcsút túléli, mézeskalácsot és vattacukrot eszik, sétálgat. Eltelik hamar. Ebben bízott.

De másként történt. Maradtak. Mindnyájan. De egészen más okból.

Az autó egy sűrű erdősávhoz ért. Az aszfaltozott út mindkét oldalán nagy tölgyek és bükkfák meredeztek. Alig lehetett belátni az erdőbe. Margitfalvát elhagyták, és a búcsút keresték. Amolyan régi falusi búcsút vártak, körhintával, céllövöldével, mézeskaláccsal. Marcell még otthon, az interneten nézte ki ezt a programot. Amolyan romantikus falusi vigasságnak gondolta. Azt hitte, sokat nevetnek, játszanak majd. De ez négy napja volt. Akkor még volt kedvese, ma már nincs. Akkor még jó ötletnek tűnt, ma egy programnak, amit neki is túl kellett élnie. De nem akarta Dani napját elszúrni. Elvégre ő kérte meg Danit, szerezze meg a kocsit, és jöjjenek ide. Egyszerűen nem tehette meg vele, hogy már reggel hazakényszeríti.

Daninak esze ágában nem volt hazamenni. Kata milyen egy picsa. Most kellett megmondania? Mért nem néhány nappal korábban? Mért nem pár nappal később? Dani mérges volt. Sajnálta a barátját, de azért nem annyira, hogy lemondott volna Maya nedves puncijáról. Mert Daninak csak ez járt a fejében. Elnyomott minden kétséget, minden csírázó félelmet a lelkében. Ma reggelre eltűnt minden rossz érzése. Bármi is történt tegnap, bármilyen érzés is ébredt valahol a lelke hátsó kamrájában, megszűnt. Mert Maya hajnalban kiszökött hozzá, és vad, fojtott szeretkezésbe kezdtek. Danit elvarázsolta a lány ösztönös lénye. Ahogy odaadta magát neki. Könnyen, minden póz és álarc nélkül. Én biztos nem megyek haza ma este. Menjenek vonattal vagy busszal. Szívesen kiviszem őket a megállóba. De én maradok!

Laurát már nem érdekelte a barátnője, már nem gondolta, hogy Dani becsapta volna. Laura félt. Rettegett. Arra várt, hogy minél hamarabb vége legyen ennek a búcsújárásnak. Délután biztosan elindulnak haza, és akkor talán minden rendben lesz. Talán. Nem küszködik magával tovább, nem vágyik az erdőbe, és nem akar eltűnni benne. Megint a nyelve alatt érezte az édes ízt. Szerette, mégis fázni kezdett.

Kata Laurát nézte, ahogy a kocsi hátsó ülésén kapaszkodott az ablak feletti fogantyúba. Látta, hogy fél. Látta, hogy ő is el akar innen menni. Látta, és magát látta az arcában. Kata szorongott, aggódott, mert tegnap ő volt az egyetlen, akinek Laura elnyöszörögte, mért rontott be füleire tapasztott kézzel, és mért könyörgött Katának, hogy menjenek el innen. Katának ennyi kellett. Ha nincs Laura, ha nincs a félelem, a kápolna, a vendégkönyv, akkor csak a kirándulás után szakított volna. De akkor, Laura szemeit nézve eldöntötte. Mert el kellett tűnniük innen.

Maya boldog volt. De lehet, csak elégedett. Nagyon elégedett. Mit számít mindez? Jó a fiúval. Majd kiderül, meddig lesz vele jó. A pasijai addig érdekelték, amíg vonzották, és addig vonzották, amíg titkuk volt. A testüknek, a lelküknek. Ha megszűnt a titok, elmúlt a borzongás. Olyan gyorsan eresztett le Maya vonzalma, mint egy defektes bicikli gumi.

 – Mindjárt ott vagyunk. – Marcell inkább magának mondta ezt. Már csak a búcsún kell túl lennie.

 – Céllövöldézni akarok! – Dani izgalomba jött, elképzelte, ahogy Mayával lövöldöznek.

 – Mi eszünk valami finom édeset, jó? – Kata Laurára mosolygott. Laura bólintott, és még erősebben belemarkolt a feje fölötti kapaszkodóba.

Elhallgattak.

Kata látta meg először. Mert Dani éppen oldalra bámészkodott, Marcell pedig az ölében matatott a térképpel. Aztán mindenki előre figyelt.

A beszélgetés végén a csendben, messze elöl, az út szélén feltűnt egy púpos. Az autóból púposnak látszott. Fején sötét, kötött sapka, testén fényes fekete esőkabát. Egy botra támaszkodott, és integetett a terepjárónak.

 – Megállunk púpos barátunknak. – Dani vigyorgott.

Marcell először nem is reagált, csak amikor Dani lassítani kezdett, akkor kapta barátjára a tekintetét.

Kata halkan, maga elé ejtette a szavait. – Mit csinálsz?

A Toyota lassított, és az útpadkára gurult.

 – De hát nincs is hely a kocsiban. – Marcell olyan idiótán szólt, hogy Daninak még jobban vigyoroghatnékja támadt.

 – Mit aggódsz? Ki mondta, hogy fel is veszem?

 – Akkor mit csinálsz? – Laura nagy szemekkel nézte, ahogy a púpos test közeledett az út szélén.

A terepjáró elhaladt a púpos mellett, és férfitól mintegy negyven méterre állt meg. A púpos bicegve elindult a kocsi felé.

Dani a jobb oldali visszapillantó tükröt figyelte. A középső tükörben Maya mosolygós arcát látta. Összenéztek. – Miért, valami baja lesz tőle? Legalább átmozgatja az elgémberedett csontjait. – Dani kaján szavai Mayához szóltak.

Kata nem bírta tovább. – Micsoda egy szemét barátod van, Marci!

 – Most mi van? Én mondtam, hogy ne álljon meg… – Marcell hirtelen Danihoz fordult, minden dühével rákiáltott: – Baszd meg, Dani, ne szórakozz már!

 – Dani! – Laura sikított.

De hátul Maya kuncogni kezdett a sarokban. Dani hátrafordult, és ránevetett.

A púpos az autó hátuljához ért. Ekkor Dani egy kis gázt adott, és a Toyota előrébb gurult, aztán újra megállt. Maya hangosabban nevetett. A púpos megtorpant, aztán újra elindult.

 – A kurva életbe, mit csinálsz? – Marcell üvöltött.

Dani nem bírt magával. – Most akkor menjek vagy maradjak? – kérdezte, és egy grimaszt vágott. – Na jó. Elhúzunk haver. Nincs hely, érted? – Dani kihajolt, és intett a púposnak. Gázt adott, és a Toyota nagy sebességgel hagyta ott, finom por- és füstfelhőbe burkolva a mozdulatlan, bámuló alakot.

Maya tovább nevetgélt. Laura értetlenül nézett Danira, mintha mostantól tőle is félnie kellene. Kata dühös pillantással Maya arcába meredt. Marcell még mindig kiabált. – Most mi a kurva életért csináltad ezt? Miért? Miért nem bírunk valahova ökörködés nélkül odaérni? – Marcellből minden keserűsége kijött. – Hárman aszalódunk körülöttetek, próbálunk jópofát vágni, pedig nincs kedvünk hozzá. De te nem bírsz magaddal. Erre nem lehet mit mondani.

Marcell kifulladt, kibámult az ablakon.

Most Dani is dühös lett. – Na ebből elég! Ne engem izélgessetek, mert bedöglött a dolog köztetek. Most akkor mindenki más is befülledt képpel nézzen ki a fejéből? Csak mert éppen egy hétvégi kirándulásra bírtátok időzíteni a nagy elválást… – Dani Marcell arcát látva megértette, messzire ment. Ezt azért nem kellett volna. Próbálta menteni a helyzetet. – Ne haragudjatok. Nem tudom, mi történt velem. Belém szállt a kisördög. Tényleg tahó dolog volt. Bocsánat. – Nem esett nehezére elnézést kérnie. Ilyen dolgokból soha nem csinált presztízskérdést. És tényleg nem tudta, mi a fenének mondta az egészet. Ha ezzel elbaltázta a napot, akkor lesz csak igazán dühös magára.

De még nem volt vége.

 – Miért csináltad? M-i-é-r-t? – Laura halkan beszélt, de olyan hangon, hogy megállt a levegő a Toyota utasterében.

Dani egy kissé hátrafordult, és zavartan megrázta a fejét. Laura látta, hogy tényleg nem tudja. Lemondóan megcsóválta a fejét, és elfordította az arcát.

Dani visszafordult. Még egyszer belevágott. – Nem akartalak kiborítani benneteket. Mindenkinek én fizetem a mézeskalácsot és a vattacukrot.

 – Nagyfiú. – Kata nem mondta hangosan, de mindenki hallotta a kocsiban. Marcell akaratlanul elmosolyodott. Dani látta, de tudta, Kata a lényegre tapintott: nagyfiú akart lenni.

De Mayának tetszett. A határozottság és a Daniból sugárzó erő megbizsergette. Nem tudta, később ez meddig tart ki, de most érezte a kellemes bizsergést, és csak ez számított.

Az autó tovább száguldott. Mögötte az erdő komor zúgása hallatszott, mintha készülne valamire. És a nedves avar finom párafelhőt pumpált a fényes fatörzsek közé. Az erdő lélegzett, szuszogott.

Őket várta.

A hátához ér

Patai zászlós későn kelt fel az ágyából. Erika már elment. Délelőtt 10 órára jelentkezett be a fodrászánál. Patai zászlós izgatottnak, már-már türelmetlennek látta a reggeli készülődése közben. Félig nyitott szemhéja alól figyelte a feleségét. Apró mozdulatait, ide-oda tipegő lépéseit a fürdőszobai tükör előtt, a rúzzsal és az arcfestékkel végzett, minden részletre kiterjedő rituális mozdulatait.

Patai zászlós kibotorkált a fürdőszobába, átlépte a felesége hátrahagyott reggeli nyomait. Látta felborult papucsait, a fésű fogai között a hajszálait, amik biztos nem lesznek már ilyen barnák, legalábbis egy jó időre. Érezte a nő illatát. Szerette ezt az illatot, szerette a feleségét. Bárcsak jobban kívánta volna. Bízott a fodrászban és a hajfestékben. Talán a festék, az a megoldás. A tükörbe vigyorgott. Egy hosszú pillanatra behunyta a szemét.

Felpillantott.

Megdermedt. És nem tudott megmozdulni.

Megérezte, hogy ott van. Mögötte. A hátához ért a lehelete.

Hirtelen lett hideg. A saját lehelete nyomot hagyott a tükör felületén, és ahogy a párafolt zsugorodott, lassan, halvány körvonalakkal egy arc kezdett kirajzolódni.

A nő állt mögötte. A nő az erdőből. Szemei helyén nagy zöld golyó világított. Ajkain lila és kék foltok, fogai közül száraz falevelek darabjai potyogtak. A nyakából egy törött, száraz faág meredt ki.

A nő lassan felemelte a karját. Kicsorbult körmein rövid szárú gombák nőttek.

Patai zászlós az orrában érezte a gombák dohos, nyirkos szagát. A zöld golyókat nézte a nő szemgödrében. A nő értelem nélküli pillantásából áradó rémület élesen vágott a tarkójába. Hegyes fájdalmat érzett, és a tükör felé kapott a kezeivel. Meg akart kapaszkodni, de zuhanni kezdett. Körülötte minden puhává és lucskossá változott. Beszippantotta egy undorító rés, ahonnan nem tudott szabadulni.

Patai zászlós végre kinyitotta a szemeit. Felült. Az ágyában volt, körülötte megszokott bútorai, a délelőtt megszokott fényeivel, a falakon az ismerős árnyékokkal. Kézfejével letörölte a halántékáról a verejtéket, aztán kikecmergett az ágyból. A fürdőszobába ment, megvizsgálta a tükröt, semmiféle nő nem állt mögötte, a hideget sem érezte a tarkóján. A vécékagylóhoz lépett, és beleeresztette az éjjel felgyülemlett vizeletét. A felesége járt az eszében, és bizsergést érzett a testében, ha az új vörös haját maga elé képzelte. Már nem érdekelte a tükör, nem érdekelte a rémálom.

Kilépett a fürdőszobából, és nem vette észre, ahogy a tükör felületén megjelenik egy apró folt, lassan szétterül a tükörlapon, és valahol, a párás tükör mélyén egy női tekintet bámul rá, nézi zöld golyószemeivel valahonnan a rengeteg mélységeiből.

Töreki orvosszakértő az ablakpárkányon billegő madarat nézte, a csapkodó szárnyait. A beömlő huzat az arcába csapott. A hátán feküdt. Az ajtó mögött Margit zuhanyozott. Reggel érkezett. Töreki tudta, hogy otthon nem bír magával, és át fog jönni, hogy bepótolják a tegnapi elmulasztott estét. Igazi kanca ez a nő. Teljesen megőrül az ágyban. 55 éves, de olyan szenvedély hevíti, ami tönkretesz. Szeretem, amikor lerombolnak, szétszednek, leigáznak. De Margit kemény fenekét szeretem a legjobban. Amikor a hasamhoz veri lovaglás közben.

Rázuhant az előtte álló délután feszültsége. Kirángatta a nő keltette utórezgések finom hullámaiból. A rohadt életbe! Fel kell kelnem!

A konyhában pirítóst készített, és két tükörtojást. Egy csésze forró tejbe egy púpozott kanál Nescafét tett, és azonnal szürcsölni kezdte.

Margit a teste köré csavart fehér fürdőlepelben bejött a konyhába, vadul beleharapott Töreki orvosszakértő alsó ajkába, és megmarkolta az ágyékát. – Még egyszer akarom! – Margit azonnal beleült a férfi ölébe. Töreki már érezte is lüktető vagináját a combján. Pár másodpercig tétovázott, de nem tudott mit kitalálni. Ez mindig megőrjítette. Margit nagyon jól tudta ezt, ezért csinálta. De Töreki Gábor teste megmerevedett. Nem tudott megmozdulni. Vacogni kezdett, tarkóján forróságot érzett. Mert látta. Ott volt az ajtórésben. A nappali fehér függönye mögött. Az alakját látta, a zöld szemű nő őket nézte. Aztán meglebbent a függöny, visszahullott az ablaknyílásra, és már nem volt mögötte semmi.

Margit felsikoltott, egész testében remegett, és körmeivel Töreki orvosszakértő vállaiba markolt. Töreki nem érzett mást, csak a forróságot a tarkóján, és a hideg verejtéket a gerincén. Fázott.

Margit nem kérdezett semmit. Még nem látta ilyennek sohasem a szeretője arcát.

 – Menj el. – Töreki halkan beszélt, és Margit volt annyira tapasztalt a szerelmi civódások terén, hogy megértse, ez nem az. Szó nélkül magára kapkodta a ruháit, és behúzta maga mögött a bejárati ajtót.

Töreki orvosszakértő még mindig a konyhában ült, a meg-megrebbenő függöny mögötti ürességbe nézett. És ízlelgette az eltűnt pillanatot, mert elhívták. Meghívást kapott. Ma délután ott leszek. Igyekezett bátorságot önteni magába, nagyokat kortyolt a kihűlt tejeskávéjából. Nem ízlett neki.

Céllövölde

A „Margitfalva vége” tábla után 500 méterrel egy másik tábla állt az országút mellett. A karóra rögzített farostlemezre pirossal ráfestették: CÉLLÖVÖLDE. A felirat alatti nyíl egyértelműen mutatta az irányt, és a Toyota lekanyarodott az országútról, az egyenes földút pedig egy kis tisztásra vezette a terepjárót.

Amikor Dani meglátta a táblát, azonnal jó ötletnek tartotta befordulni. Kata abban bízott, így hamarabb megússza a dolgot, és kora délután visszaindulhatnak Fehérvárra. Marcellnek teljesen mindegy volt. Laura nem érzett semmit. Maya szemei csillogtak. Minden tetszett, amit Dani csinált. A fiú az övé volt.

A kis tisztáson három bódé állt. A pultok feletti zsalukat felnyitották. Színes szalagokkal, és villogó, festett villanykörtékkel díszítették a kifeszített acélhuzalokat. Szólt a zene, és egy lélek sem állt a pultok előtt. A céllövöldés bódék határolta kis tér közepén csak egy fehér kandúr nyalogatta a mancsait. A Toyota motorzajától lustán arrébb mozdult, és eltűnt az egyik pult lábainál.

Kövér, kopasz kis emberke tűnt fel. Kék csíkos pólója alig takarta el a hasát. Dús fekete bajsza alól kivillantotta nikotinsárga fogait. – Jöjjenek bátran! Már nyitva vagyunk.

Dani kipattant az autóból, Maya követte. A többiek lassan kikászálódtak, és tétován ácsorogtak az autó körül.

 – Jó napot. Mi vagyunk az elsők? – Dani mosolyogva odalépett a kövér emberkéhez.

 – Még korán van. De ahogy látják, megérte kinyitni. Mert akkor elszalasztottuk volna önöket. – Rövid karjait széttárva invitálta a pultokhoz a társaság tagjait. – Tudják, a falu mellett kijelölt búcsúhelyen nem fértünk el, így a céllövölde ma itt, az erdei tisztáson várja az érdeklődőket. Mindkét irányból jól kitábláztuk, úgyhogy reménykedünk. Szolgáltatásaink különlegesek, és felejthetetlen élményt nyújtanak vendégeinknek. Körbevezessem önöket?

 – Köszönjük, körbesétálunk magunk. – Katának kicsit sok volt a kövér emberke, és inkább csendben nézelődött volna.

A céllövöldés meghajolt és távozott. Az egyik teherautó mellett egy füstölgő, rozsdás tűzhely állt. A nagy fazékban gőzölgött valami. A teherautó mögül egy testes asszonyság lépett elő, és fakanalával megkeverte a fazék tartalmát. A kis emberke a tűzhely melletti ütött-kopott fotelba dőlt, és onnan kiabált. – Ha kiválasztották a pavilont, akkor csak intsenek, azonnal jövök, és kiosztom a puskákat. – Egy pipát dugott a szája sarkába, és pöfékelni kezdett.

Az első pavilon céltábláinak festett háttér-tájképe egy havas mező volt, melyből megannyi célpontként fehér cseréppipák emelkedtek ki, sugár formájú nyalábban. Hátul, egy tagolatlan erdősáv elé két erdész volt odafestve, egészen elöl, afféle mozgódíszlet gyanánt, két szirén provokálóan dús keblekkel, mellbimbóik helyén kis piros lámpák égtek. Mozgatható pipák forogtak lassan a galamblövészet hátterében.

Dani és Maya értek oda elsőnek a pulthoz. Danit felvillanyozta a céllövölde festett díszlete, felemelte a karját, és magához intette a kövér emberkét.

A céllövöldés elvigyorodott, felpattant a karosszékéből, és gőzmozdonyként közeledett, fürgén, pipájából kék füstöt eregetve. Laura és Kata egyszerre ért oda a köpcös emberkével. Marcell megállt mögöttük, de ő sem tudta levenni a szemét a festett figurákról.

 – Egy lövés 100 forint. Puskánként legalább öt golyó jár. Öt lövés után akár golyónként lehet fizetni. – A kopasz emberke két leharcolt légpuskát fektetett a pultra, melléjük tett 5-5 töltényt is. – Ez eddig egy ezres lesz.

Dani fizetett, megtörte a két fegyvert, Mayának és magának is belehelyezte a töltényt. Maya kuncogni kezdett. Esetlenül az álla alá szorította a puskatust.

 – Mire kell lőni?

 – A mozgó pipákra, kedves. – A kopasz emberke ravaszul kacarászott. – A siker nem marad el, csak célba találjon a kacsóival.

A fehér cseréppipák jobbról balra araszoltak, egyenlő távolságban egymástól. A sor végén lebuktak, csak azért, hogy a sor elején megint feltűnjenek. Maya lőtt elsőnek. Nem csattant nagyot a puska, Laura mégis megrándult. Minden pipa a helyén maradt.

Dani hosszan célzott, és lőtt, az egyik cseréppipa eldőlt, ekkor az egyik erdész kilépett a festett háttérből, és elindult az előtte álló dús keblű szirén felé, de félúton megállt. Dani újra lőtt, és talált. Az erdész folytatta az útját, közvetlenül a szirén mögé ért, és felemelte az egyik karját. Maya ugrált, tapsolt, és ő akart lőni.

 – Dani, most én, figyelj! – Maya célzott, kissé vaktában lőtt, de így is mindnyájan hallották a csattanást a cseréppipán. A pipa eldőlt, és az erdész befejezte a három lövéssel korábban megkezdett mozdulatsorát. Kezével hátulról megfogta a szirén keblét. A bábu lecsukta a szemeit, és kerekre nyitott a száját. Maya hangosan nevetett.

 – Hát ilyet még életemben nem láttam!

 – Mi különleges szórakozást nyújtunk. – A kövér emberke elégedetten simított végig tenyerével a kopasz fejbőrén.

 – Most te, most te. – Maya nem bírt magával.

Dani bólintott, lőtt, és felkiáltott. – Talált! – A másik erdész azonnal megindult az előtte álló szirén felé.

Maya hátrafordult, és a puskát Laura felé nyújtotta. Laura szó nélkül elvette a fegyvert, a pultra támaszkodott, és lőtt.

De nem a pipákra célzott. A golyó a szirén mellét fogó vadászon csattant, a figura pedig azonnal hanyatt dőlt.

A kis kopasz ember tapsolni kezdett, – Remek, remek! Micsoda fantázia és vállalkozó kedv!

Maya sikított a nevetéstől, és a barátnőjét ölelgette. Laura Katára mosolygott. Kata közelebb lépett, és érdeklődve nézte a céllövölde színjátékát.

Dani megint kilőtt egy pipát. Az erdész a szirén mögé ért. A kopasz emberke elismerően csettintett. – Micsoda mesterlövész! Ha ötből öt, akkor jutalomlövés jár – és már elő is vett egy új töltényt.

De Dani az utolsó lövését elhibázta. Maya csalódottan kiáltott, de azért megtapsolta Danit. Olyan szexi így, kezében a fegyverrel. Nem szégyenlősködtek tovább, Maya Danihoz bújt, és megcsókolták egymást.

Kata a pulthoz lépett, kivette Laura kezéből a légpuskát, célzott, és ő is kilőtte a vadászt.

Erre a céllövöldében mechanikus gépzene szólalt meg, a festett erdősáv törzsei mögül egy manó bukkant fel, a szirének mögé siklott, egy tőrt emelt a magasba, és lesújtott először az egyik, aztán a másik szirénre. A villogás kihunyt a mellbimbókon, de a szirének nem dőltek el, hanem megfordultak a tengelyük körül, és csúf banyává változtak.

Dani nevetve fordult a céllövöldés emberkéhez. – Ez mi volt?

 – A hölgyek megölték az erdészeket, az erdő megölte a sziréneket.

 – De nem is haltak meg. – Dani a két banyára mutatott.

 – Rosszabb történt: gonosszá változtak, és ott fognak kísérteni a fák között. – A kövér emberke huncutul nevetett.

 – Elég ostoba szerkezet. – Kata a kopasz emberhez szólt, de Laura pillantását kereste. De Laura hátat fordított a céllövöldének, és néhány lépéssel elsétált a következő stand felé.

 – De olyan vicces, még életemben nem láttam ilyet. Hol gyártanak ilyeneket? – Dani a céllövöldéstől várta választ, de Kata kilőtte az utolsó töltényt is.

Az egyik banya eldőlt. Minden szem a hátteret fürkészte, vajon most mi fog történni.

Nem történt semmi. A gépzene megállt. A kövér emberke mérgesen kivette a puskát Kata kezéből, szótlanul a pult mögé ment, és felemelte a földről a banya-szirén bábut. Visszaerősítette a tartójára, a pult alatt megnyomott egy gombot, és újraindult a szerkezet. Az erdészek visszatértek a kiindulási helyükre, a szirének mellbimbói ismételten villogni kezdtek, és minden cseréppipa újra peckesen haladt egymás mögött.

 – Elnézést, de a játék már egy lövéssel korábban véget ért. – A céllövöldés hangja kemény, már-már fenyegető volt.

Kata felhúzta mindkét szemöldökét. Élesen szólt vissza. – És? Miből kellett volna tudnom?

A kövér emberke egy pillanatra gyűlölettel nézett Katára, de ez csak egy villanás volt a tekintete hátsó udvarában. Nyájasan fordult mindenkihez.

 – Elnézést kérek, nekem kellett volna szólnom. Az én hibám volt. Tényleg. Ezért a következő sorozatra a vendégeim. – Mosolyt erőltetett az arcára, megint kivillantva nikotinsárga fogait.

 – A következőt én kezdem. – Marcell játszani akart. A fenébe Katával, a fenébe ezzel az egész hétvégével. Mindent szétlövök. Gyerünk, csak add azt a rohadt puskát.

És Marcell elsőként ment a következő pulthoz. Követték. De Kata nem felejtette a kis kopasz szemének villanását. Mert átsuhant más is abban a tekintetben. Egy árny, egy sötét folt, és Kata karjaiban hangyák ezreit érezte nyüzsögni. Laurára nézett. Laura állta a tekintetét. Mert ő is látta. Itt volt. De Kata nem vette észre, hogy Laura már nem bírja, és megadta magát neki. Laura már vele volt.

A második céllövölde bódéjának tetején a SZÍNHÁZ felirat lógott. A kövér emberke igyekezett is magyarázattal szolgálni.

 – Ez egy különleges színház. A puskát ragadó látogató a rendező. Ha háromszor eltalálja a célt, kezdődik az előadás. Egy lövés ennek megfelelően 300 forint. Három golyó a minimum.

Marcell fogta a pénztárcáját, és kétezer forintot csúsztatott a kis emberke elé a pulton.

 – Csak 900 lesz. Mert az első kört, ígéretemhez híven, én állom, az előbbi kellemetlenségért cserébe. – Katára próbált mosolyogni, és a színpadot nézte. Laura mosolyogva Marcell mellé lépett, és rálehelt a ravaszon lévő ujjára. – Hogy szerencséd legyen.

Hátul feltűntek a mozgó céltáblák, középütt piros pöttyeikkel. Marcell lőtt, az első céltábla hátradőlt, aztán megint lőtt, és megint. Mindhárom lövése pontosan ért célt. Laura tapsolt. Maya Daniba kapaszkodva nézte, ahogyan a harmadik lövésre elkezdődik az előadás. A céltáblák fölött felment a vörös bársonyfüggöny, egy francia nyelvű feliratú tábla lógott mögötte az Exécution capitale felirattal.

A tábla ledőlt. Mögötte egy zárt kapu előtt egy guillotine, egy bíró fekete talárban és egy pap, kezében kereszttel. Nyílik a kapu, kiugrik egy deszka, melyen a delikvens két poroszló között áll. Automatikusan odafekszik a nyaktiló alá, mely lecsapja a fejét.

 – Ilyen nincs… – Marcell annyira elképedt, hogy még mindig célra tartotta az üres fegyvert.

Laura megtapsolta, és kivette a kezéből. A kövér emberke azonnal három töltényt tett le a pultra. Marcell most ocsúdott. – Akkor ezt fizetem én. – A kopasz ember bólintott, és minden szem Laurát figyelte.

A céllövölde másik felében három kapu állt. Mindegyik kapu közepén piros pötty jelezte, hova kell lőni. Az első kapu fölött írás: Les délicés du mariage. Laura ezt a kaput választotta elsőnek. Célzott, és talált. A kapu szárnyai szétnyíltak. Mögöttük nyomorúságos enteriőr tárult fel. A szoba közepén a családapa, térdén gyereket tart, szabad kezével a bölcsőt ringatja, melyben ott fekszik egy másik gyerek. Az anya egy székben ül szétvetett lábakkal, kezében borosüveggel. Hangaláfestésként karcos gyermeksírás.

Kata undorral fordult a kopasz emberkéhez. – Honnan szedi ezeket a szerkezeteket? Ez visszataszító, gusztustalan!

A kis kopasz halkan nevetgélt. A tenyerét összedörzsölve meghajolt. – Sajnálom, igazán sajnálom, de az embereknek tetszik. Mulattatja őket. – Katára nézett, aztán a többiekre. Laura töltött. A kis ember egy csapásra abbahagyta a nevetést. Komoly arccal hajolt Katához. – Már akinek van humorérzéke.

Dani felnevetett, keze Maya derekán pihent. A másikkal az apafigurára mutatott. – Ez a főnyeremény. Vigyázz ember! A céllövölde mint az élet tanítómestere.

Kata Marcellre nézett, de Laura ebben a pillanatban másodszor is elsütötte a fegyverét.

A második, L’enfer nevű kapu is kinyílt. Egy ördögöt láttak, amint egy nyomorult lelket kínoz, mellette egy másik ördög egy papot tuszkol a kondérhoz, melyben a kárhozottak főnek. A jelent alatt sercegés, női sikoltások.

A harmadik kapu fölött nem volt semmilyen felirat. Még Kata is inkább kíváncsian várta, hogy mi jöhet még ezután. De Laura nem találta el a kapura festett vörös pöttyöt. Kata a pultra csapott egy ezrest. – Most én! – Dani vigyorgott. Maya tapsolni kezdett.

A kopasz emberke tétovázott. Zavartan törölgette a tenyerét a hasán feszülő trikójába. – Inkább a következő standot ajánlanám. Ott nagyon értékes ajándékokat lehet nyerni…

Nem tudta befejezni a mondatot. Kata egészen közelről sziszegett az arcába. – Adja már azokat a töltényeket!

A kopasz emberke a zsebébe nyúlt, és szó nélkül kitett újabb három töltényt a pultra. Marcell megrökönyödve figyelte az exbarátnőjét. Nem mert megszólalni.

Kata célzott. A puskacső vége remegett. Csattant az ütőszeg, de megint nem talált. Kata összeszorított ajkakkal még egyszer felkészült, és még egyszer lőtt.

Nem talált.

 – A kurva életbe! – Kata nem nézett senkire, amikor a harmadik golyót is betöltötte.

Dani Marcellre nézett, felhúzta a vállait, és hang nélkül elismételte. – A kurva életbe. – Csettintett, és elismerően felmutatta a hüvelykujját.

Kata kifújta a levegőt. Felemelte a légpuskát, erősen a vállához szorította a tust, lőtt.

A harmadik kapu szárnyai kitárultak. Egy vörös plüssfüggöny előtt egy szerecsen állt. Egy aranytálat tartott maga előtt. A tálon három gomba. Szétnyílik az első, ott áll benne egy pöttöm figura, hosszú haja égnek áll, mintha sikítana. A második gombában két parányi lány térdel. Kezüket hátrakötözték. Testükből ágak állnak ki.

A harmadik gomba nem nyílt szét. Kata csak a fejét csóválta. Levágta a pultra a fegyvert, és szó nélkül a terepjáróhoz indult. Laura sietve követte.

Marcell a kopasz emberkéhez hajolt. – Maguk teljesen betegek. A játékaikkal együtt.

Dani és Maya nézték, ahogy Marcell is az autó felé siet. Dani elnézést kérően tárta szét a karjait. – Nagyon különleges, habár morbid lövészet volt. – A köpcös emberke csillogó szemekkel, mosolyogva törölgette a puska csövét. Nem beszélt. Dani hátrált és intett. – Azért köszönjük.

Amikor maguk mögött hagyták a tisztást, Laura visszanézett. A hátsó üvegen keresztül látta a nőt és a kopasz emberkét, amint a nagy kondér gőzölgő tartalmát kiborítják a fűre.

Ha akarod, megállunk

A Toyota kényelmes tempóban haladt az erdő sávjai között. Kora délután lehetett. De az autó reflektorai meg-megcsillannak a fák törzsein, mert sötét felhők beborították és mélykékre festették az eget. Dani valami dalt dúdolgatott. Laura úgy tett, mintha aludna. Kata a fákat bámulta, Marcell pedig cigarettájának végénél tartott.

Marcell most eszmélt, nem csináltak fényképeket. Egyetlenegyet sem. Nem jutott eszükbe használni a telefonjaikat, sem a digitális fényképezőgépüket.

 – Ez van, amikor egészen belefeledkezel valamibe. Most mind az öten ezt tettük. Sebaj, majd legközelebb. – Dani is furcsállta a dolgot, de nem szerette túlgondolni az ilyen eseteket. Nem bosszantotta annyira a feledékenysége, hogy magára kezdjen haragudni.

Marcellnak pedig nem is volt kedve képeket csinálni. Ezt Kata és Laura sem bánta.

Túl nagy volt a csend, ezért Marcell felnézett az égre. – Azért szerencse, hogy jó időnk volt. Az eső korábban is elronthatta volna ezt a napot.

Kata ezt már nem bírta szó nélkül. – Igen. Milyen remek, hogy az eső nem zavarta meg ezt a remek lövészetet. Igazán jól mulattunk.

 – Kérlek, Kata! Volt, akik jól mulattak. – Dani hangja kemény lett. Kezdett elege lenni Katából.

De Marcell sem bírta tovább. – Tényleg, így semmi értelme nem volt ennek az egésznek.

 – Pontosan. Éppen ideje, hogy rádöbbenj, és ne úgy viselkedjünk, mint a jól nevelt keszegek. – Kata lehunyta a szemét. Nyugodt volt. De nem akart hallgatni. Félt. És nem Marcelltől, és nem ettől a beszélgetéstől.

 – Mért, hogy beszél egy jól nevelt keszeg? Nehogy elmondd, mert nem érdekel. – Marcell még egy cigarettát tett a szájába. – Velük szívesebben beszélgetnék, mint veled.

 – Tudom, mert azok csak néznek és tátognak, és néznek. Semmi probléma. Tökéletes az összhang.

Marcell mélyet szippant a cigarettájából. – Beszédművészet.

 – Az. – Kata nem akarta folytatni. Megbánta, hogy így kifakadt. – Ne haragudj. – Nem esett nehezére ezt mondania.

Marcell hátrafordult, ránézett, és megcsóválta a fejét.

 – Inkább felhívom anyámat, hogy úton vagyunk hazafelé.

 – A cuccokat azért felvesszük, és elköszönünk a nénitől, ugye? – Dani beletörődött, hogy elmennek. Annyira rossz volt a hangulat, és nem akarta tovább feszíteni a húrt. A céllövölde is kiakasztott mindenkit. Őt nem. De Mayát is zavarba hozta. Kurva céllövölde. Kicsit hibbant volt a pasas, de hát éppen ez a lényeg. Meghökkentés, maradandó élmény. Nem tudom, mit akartak még. Ilyen céllövölde nincs még egy ebben az országban, az biztos.

Marcell elővette a telefonját, és megnyomta a hívógombot. Dani megcsóválta a fejét: – Te Marci, tényleg mondd már meg, hogy mi volt ez? Ha ezt elmeséljük, mindenki készen lesz a történeteinktől. Különleges hétvégét akartunk, és meg is kaptuk. És milyen gyorsan elfutunk előle. – Gyávát akart mondani. Hogy milyen gyáván megfutamodnak, de semmi értelme nem volt. Felveszik a cuccaikat, és szépen hazagurulnak. Azon gondolkodott, hogy Mayát elhívja magukhoz. Az apja úgysem kérdez túl sokat. Csak a lány legyen benne a dologban. Mayára nézett a visszapillantó tükréből. Maya őt nézte, és csókra csücsörítette az ajkait. Biztos eljön. Danit már nem is érdekelte az elrontott hétvége. Majd otthon alaposan befejezzük, a többiek pedig csak pihenjék ki a fáradalmakat.

 – Hát ez nem igaz… – Kata szavai felriasztották Danit.

 – Mi nem igaz?

 – Semmi.

 – Ja, csak úgy mondtam, hogy elfutunk, de megértelek. Megyünk, és kész. Nincs vita. A kalandnak vége.

 – A kalandnak? – Marcell keserűen elnyomta a cigijét.

 – Igen. Szerintem jó kis kaland volt. Kár, hogy vége van. Ezért csak ne vegyétek már a fejem!

 – Nem. Nem vesszük. Ne haragudj. – Laura hangja fáradt volt. szeme beesett, arca sápadt.

 – Jól vagy? – Kata meglepődött, olyan hirtelen változott meg Laura arca.

 – Ha akarod, megállok. – Dani elképedve nézett a fehér arcra. Maya ijedten húzódott el a lánytól. Laura megrázta a fejét, és becsukta a szemét.

Ekkor Marcell elkezdett beszélni a telefonjába. – Halló… Anya…? Én vagyok az. Már úton vagyunk hazafelé… Így alakult… Késő estére. Nem, a szállással minden rendben volt. Igen… Ne aggódj.

A Toyota már elhagyta Margitfalvát. A kanyargó úton, messze előttük feltűnt egy sötét ruhás alak. Dani azonnal észrevette, és megörült. Bocsánatot akart tőle kérni. Inkább a többiek miatt, mintsem a púpos miatt, de akkor is meg akarta tenni.

Ott állt a púpos az út másik oldalán. Arca nem látszott a borosta és a fejét takaró sötét sál miatt. Fázósan toporgott, és a kézfejét lehelgette. Csak szeme fehérje villant az autóra.

 – Nézzétek, a barátunk. – Dani lassított.

Laura előreugrott, szinte Dani vállába fúrta az arcát. – Miért lassítasz? Mit akarsz tőle? – Hátul, mellette Maya újra kuncogni kezdett. Marcell éppen eltette a telefonját, és most ő is észrevette a púpost.

 – Csak köszönök neki, és elnézést kérek a délelőtti dologért.

Laura nyüszített. – Ne álljunk meg, kérlek. KÉRLEK, KÉRLEK, KÉRLEK.

Dani megállította a Toyotát a púpossal átellenben. Megnyomta az ablakemelő gombját, és az ablak puhán süllyedni kezdett.

Bár mindenki feszülten figyelt, később egyikük sem tudta felidézni, hogy pontosan mi is történt.

Az ablak már félig le volt eresztve, amikor egy öklömnyi kődarab csapódott neki. Az üveg azonnal ezernyi szilánkra tört, és szétfröccsent, a kő megütötte Dani vállát, az üvegszilánkok felhasították a bal arcát és a fülét. Dani felüvöltött:

 – A kurva anyád!

Amikor a púpos felkapta a nagy követ, és a terepjáró ablaküvegéhez vágta, minden olyan gyorsan történt, hogy csak a csattanást hallották, a szerteszálló szilánkokat látták. Aztán Dani vértől csöpögő arcát, a vérfoltos szélvédőt.

Laura csapkodni kezdett, Kata összerezzent, és átölelte Laurát. Maya butuska mosolya az arcára fagyott. Marcell lebénult. Nem szólt, nem csinált semmit. Gépiesen elővette a telefonját, és a füléhez szorította.

Egy pillanatra csend támadt. Mintha mindenki egyszerre vett volna levegőt. Aztán Dani ordítani kezdett, és feltépte a kocsi ajtaját. – Te kis púpos szemét! Apám ezért szétrúgja a seggemet, de előtte még én rúgom szét a tiédet! – Dani könyökével a vérző fülét törölgette, de aztán gyorsan visszaszállt az autóba. A Toyota erősen hátraugrott, és nyikorgó fékekkel menetirányt váltva oldalt fordult. Mert a púpos beszaladt egy keskeny földútra, amely az országútra merőlegesen szelte ketté a sűrű erdőt. Dani vadul gázt adva befordult utána. Marcell értetlenül kiabálni kezdett. – Állj már meg, baszd meg! Kiejtettem a telefonom, hallod?

 – Majd ha szétrúgtam ennek a kis gecinek a seggét. Nézd, ott fut a kis szemét.

Előttük a földúton hihetetlen tempóban szaladt a púpos. A mély erdei talajon a Toyota kerekei kissé besüppedtek. A terepjáró csak lassanként közelített a menekülő férfihoz.

Laura mindkét kezével a vezetőülésbe markolt. – Dani, hagyd már a fenébe! Forduljunk vissza!

Kata már nem nézett Danira, Marcellre parancsolt. – Marci, vedd már ki a kezéből a kormányt! Még elütjük!

Marcell engedelmeskedett. – Tényleg, mindjárt elütöd! – Összeszedte a bátorságát, és a kormánykerékért nyúlt.

Dani ellökte a kezét, Marcell még egyszer próbálkozott. Dani most erősen mellbe vágta. Marcell egy darabig nem kapott levegőt, előregörnyedt, és az ujjaival erősen belemarkolt barátja lábába. Dani leszakította Marcell ujjait a combjáról.

 – Mi a faszt csinálsz?

 – Te mi a faszt csinálsz!

Az autó már csaknem utolérte a púpost, aztán egy koppanás hallatszott, a púpos teste kissé megemelkedett, és a lábai a levegőben kalimpáltak. Bezuhant oldalt a sűrű erdőbe, majd pillanatok alatt eltűnt a cserjék és gallyak tömkelegében.

A Toyota nagyot fékezve megállt. A kerekei mély csíkot szántottak a nedves puha avarba. Az erős fékezéstől a terepjáró fara oldalra csúszott, és egy fának csapódott. Az erős ütéstől Maya beverte a fejét a szélvédőbe. Az ütközés pillanatában Marcell és Dani még mindig a kormányért birkóztak. Dani ököllel belevágott Marcell vállába. Marcell üvöltött. – Mit csinálsz, te barom! Elgázoltad!

 – Most nézd meg, mi történt miattad! – Dani kiugrott a kocsiból. A terepjáró farához szaladt, és felmérte a károkat.

Marcell is kikászálódott az üléséből. Erősen lihegett. Szemével a púpost kereste, de nem látott semmit a kocsi előtt.

Az erdőben tompa csend volt. Marcellnek először az tűnt fel, hogy nem hall madárfüttyöt, aztán recsegéseket hallott. A távolból, tompán érkeztek.

Dani is hallotta. A csöndet és a tompa reccsenéseket is. Elment a kedve, hogy tovább veszekedjen. Hirtelen elszállt a dühe is. Mintha az erdő szívta volna el.

Mindketten körülnéztek. Körbejárták a terepjárót. Hátul a lányok kicsit félénken, megszeppenve ültek. Az erdőben sehol senki.

Marcell összeszedte magát, elhúzta az egyik ágat, és benézett mögé. Dani eltolta a karját, és belépett a sűrű cserjék közé. Marcell követte.

Olyan sűrű volt a növényzet, hogy alig láttak néhány méterre.

Marcell kissé megnyugodott. – Itt nincs. Elszaladt.

Dani a fatörzseket bámulta. – Jól ismerheti ezt az erdőt, hogyha ilyen hamar felszívódott. Figyelted milyen gyorsan mozgott a kis szemét? Ez a szar meg nem bírta utolérni.

Dani belerúgott a gőzölgő gumikba. Marcell gyorsan visszaszállt a kocsiba. Nem akart tovább részt venni ebben az egészben. Majd kiszólt az erdőt fürkésző barátjának. – Gyere már! Meg kell keresnem a telefonomat! Fordulj meg, és induljunk.

De Dani csak állt, és káromkodott. – A kurva életbe! A mindenségit! Most nézzétek meg: ezt a roncsot vigyem haza az apámnak? Még a hűtővize is felforrt…

A motorház alól vékony gőzcsíkok tekeregtek az ég felé.

 – Gyere már! Az nem a hűtővized. A nedves avar párolog ennyire. Siess, mindjárt zuhogni fog. – Marcell a telefonjára gondolt, és arra, hogy az ő seggét meg éppen a telefon miatt rúgják szét.

Dani körbejárta a terepjárót. Megnézte az oldalát. A jobb hátsó féklámpa betört, mellette a karosszérián megsérült a festés. Leguggolt, megérintette a karcolásokat, szerette volna letörölni az idegesítő vonalakat, mintha csak koszcsíkok lennének. De nem azok voltak. Körbenézett. Máris utálta ezt az erdőt. Váratlanul nem tudott nyelni. A nyelőcsövénél elszorult a torka. Fél térdre kellett ereszkednie.

És a levelek mögül lassan, lopakodva előjött valami. Valami láthatatlan érzés. Nem szél volt, nem fuvallat. Keringett, szorította Dani torkát. Ugyanaz a valami volt. Az érzés, akárcsak ott az ösvényen a kápolna előtt. Dani az ágakat kutatta, mögöttük akarta meglátni, felfogni azt, ami egy mondatot kényszerített, erőltetett rá: Nem félek, nem félek, nem félek.

Nehezen állt fel, de a legnehezebb az volt, hogy hátat fordítson az erdőnek, aztán beüljön az autóba, és mást játszon, és nehogy megmutassa a rohadt félelmét. Pedig belé költözött, ott volt vele, a mellkasát feszítette, marta a gyomrát. – Az istenit. Most mi lesz, azt nem tudom. – Dani a többiekre nézett. A terepjáróban négy rongybaba ült.

Laura hátulról megérintette Dani véres nyakát. – Jól vagy?

 – Köszi. Csak a fülemet sértette fel az üveg… Azt hiszem. – Jó volt, hogy hozzáértek. Az a női érintés. Kicsit visszahúzódtak a hegyes karmok a gyomrából. Kicsit elengedték a lelkét.

 – Kiveszem a csomagtartóból az elsősegélyládát, és bekötözöm. – Maya megérezte Dani vágyát. Nem akart lemaradni. Nem rivalizált, tényleg sajnálta a fiút.

 – Hagyjad. Annyira nem fáj. – Daninak csak az érintés kellett. Nem akart kisfiút játszani.

 – Fordulj meg, és induljunk már! – Marcell a telefonját akarta, és eltűnni erről a rohadt vidékről. Örült, hogy vége ennek az átkozott hétvégi kirándulásnak.

De nem volt vége. Még csak most kezdődött.

Dani behúzta a kocsi ajtaját, beindította a motort. A Toyota egy kicsit előrébb ment, majd megállt. Dani körülnézett. Marcell is. Még nem mondták ki. Dani még próbálkozott. Tolatott, megállt.

A terepjáró előrement, megtorpant, megint tolatott egy kicsit. Újra megállt. Aztán elindult kicsit balra, aztán kicsit jobbra. Hiába. A lányok is látták hátulról, hogy reménytelen.

A földút keskeny volt, sűrű cserje és erős fák szegélyezték. Képtelenség volt megfordulni rajta. Dani végre dühönghetett. Utálhatta ezt az erdőt, de nem gondolta, hogy hamarosan gyűlölni is fogja. – Nem tudok megfordulni. Olyan sűrű itt minden. Ezektől a kurva nagy fáktól mozdulni sem lehet!

Nagy szemekkel nézték az erdőt. Mert most vették észre. Ott volt körülöttük, rájuk borult, átölelve tartotta az autójukat, és csak egy keskeny rést hagyott magában.

 – Tolass ki. Nem fog leszakadni a nyakad. – Marcell biztatni akarta Danit, de ez inkább utasításnak hangzott. Dani a barátjára nézett. Nem vette zokon a hangnemet.

 – Mennyit jöhettünk befelé? – Dani nem emlékezett. Fogalma sem volt, mennyit ment a púpos mögött.

 – Szerintem pár száz métert. – Katának inkább csak sejtése volt. Ő sem figyelte, mennyit jöttek.

Laura reménykedni akart, és jobb kedve is lett Kata szavaitól. – Igen, annál nem többet – helyeselt.

Dani másként érezte: – Olyan sokat? – Számára pár másodperc volt az egész.

 – Na, indulj már! – Marcellt nem érdekelte a számtan. Csak ki innen, és haza. A telefonja ott várja az árokban, csak a vaddisznók vihették el. Szóval megcsörgetnek a többiek, és megtalálom a fűben. Nincs nagy baj.

Dani hátramenetbe kapcsolt, és lassan tolatni kezdett. Némán ültek a kocsiban. Kétoldalt előzékenyen surrantak el mellettük a fák, levéltelen kezeikkel meg-megérintve a kocsi oldalát. Néha Marcell és a lányok is hátra fordultak. Mind ugyanazt látták: a földutat a sűrű erdőben. Csak a fák lassan mozgó törzsei vonultak el a képben. Más nem mozdult.

Így tolattak csendben egy ideig. A fák feltűntek, elhaladtak mellettük, és újabbak jöttek. Sehol egy támpont, egy azonosítható jel, egy alak, amire emlékezni lehet.

 – Kibaszott dzsungel! Már legalább ötszáz métert mehettünk. Hol az a kurva műút. – Dani, ha mérges volt, vagy ideges, a káromkodásba menekült. Legalább levezette a dühét.

 – Ne idegeskedj! Lehet, a nagy izgalomban nem éreztük a távolságot. – Maya hitte is meg nem is, amit mondott. De nem volt más magyarázata.

Katának sem, de ő megpróbált emlékezni. – Furcsa. Meg mertem volna esküdni, hogy nem jöttünk be ennyire.

 – Én is! – Laura Katára nézett, és nem akarta látni, ami Kata tekintetében volt. Nem lehet benne! Kata, ugye nem úgy nézel, ugye te is tudod, hogy az nem lehet. De nem mondott többet.

Katában jött, közeledett, amivel találkozott már. Hiába akarta visszaszorítani, elkerülni, nem érezni. Lassan megérkezett, és beköltözött a szemei mögé. Laura meglátta. Ott volt. Mert Laurában is ott volt. Kicsi volt még, de növekedett. Mert át akarta venni az uralmat. Hódítani és leigázni akart. A lelküket akarta. Neve nem volt, csak az érzés bizserget, és karmolt. Mögötte sötétbe borult mezők formátlan hullámai érkeztek. A rettegés seregei vonultak, meneteltek a két lányban, és láthatatlanul osontak a fatörzsek mögött.

Néma csendbe süppedve tolattak még ötszáz métert. Aztán Daninak elege lett. Megállt. Kikapcsolta a motort. Nem mozdult, és nem szólalt meg senki.

Lassan szitálni kezdett az eső. A fák koronáira varjak szálltak, és károgásuk kísérte az erdő öblös hallgatását.

 – Szétmegy a nyakam. Legalább szélesedett volna az út, de talán még szűkebb lett. – Dani a zsibbadt nyakát tapogatta. Ennyit még életében nem tolatott. Nem akart belegondolni, hogy mi történik velük, mert akkor üvölteni lett volna kedve.

 – De hol a műút… – Kata halkan, maga elé beszélt, de a szavai ott az ülés mögött sem találtak semmit. Nem találták meg a kivezető utat.

 – Talán lekanyarodtunk az üldözés közben egy másik útra. – Ezt Marcell csak azért mondta, mert nem akarta kimondani, amin gondolkodott.

 – Nem! Határozottan emlékszem, hogy nem volt elágazás… – Laura mindnyájuk helyett válaszolt. Mert erre mindenki emlékezett. A púpost követték, követték a szűk úton, a fák és cserjék sorfala között.

 – De ha lett is volna, akkor már rég ráakadunk. – Maya körbenézett, hátha itt bújt meg a láthatatlan elágazás.

És a legújabb csendben Kata még egy lépést tett. – De akkor hol az út.

Már egészen közel voltak, hogy felfogják. Nehéz volt, kimondani még nehezebb. A nagy csend kiterítette magát az autóban. Alatta lapultak, mind egymásra nézegettek. S a csend takarója alatt Laura vállai megrezzentek, a testén végigfutott a hullám, és a lány remegni kezdett. – Félek. – Laura csak ennyit mondott.

De ez a szó szétfröccsent, és a cseppjeiből mindenki kapott. Ott lebegett közöttük a terepjáró utasterében.

Nem válaszolt senki. Laura megismételte. – Én félek…

 – Hallottuk, Laura, hallottuk. – Az atyáskodó tónust Marcell mindenkinek szánta, beleértve magát is. Aztán nagyot nyelt, és Danival egymásra néztek. Marcell nyugalmat erőltetett magára: – Próbáljuk meg újra… Hátha mégis nagyon bejöttünk.

 – Már legalább egy kilométert tolattam.

 – Nem baj… hátha, mégis…

Dani hosszan Marcell szeme közé nézett. Bólintott. Kata előrehajolt az ülésen, fejét a két fiú közé dugta. – Induljunk.