A VILÁGTÖRTÉNELEM

NAGY ALAKJAI

A KÖZÉPKOR
NAGY CSÁSZÁRAI

Írta: Sz. Jónás Ilona

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

ELŐSZÓ       4

NAGY KÁROLY (768–814)       5

I. OTTÓ (936–973)

III. OTTÓ (983–1002)

III. HENRIK (1039–1056)

IV. HENRIK (1056–1106)

I. BARBAROSSA FRIGYES (1152–1190)

II. FRIGYES (1212–1250)

IV. KÁROLY (1346–1378)

ZSIGMOND (1410–1437)

ELŐSZÓ

A középkori Európa átvette Rómától a császárságot éppúgy, mint magát az államiságot. A római örökség tudatáról vall a renovatio imperii fogalma a korabeli szövegekben. A középkor művelt írói, akik olvasták Vergiliust, Svetoniust, valamint Caesar, Tacitus és Titus Livius munkáit, ismerték a római történelmet, tudták mit jelentenek a vir illustris, a patricius, az imperator szavak. A császárság és birodalom, az imperium fogalma mindenkor a nagy hódításokhoz kötődött. Nagy Károlyt, amikor 800-ban császárrá kiáltották ki, Augustusnak nevezték, pedig sokkal inkább Konstantinus utódja volt, azé a császáré, akit megtérése után tizenharmadik apostolként aposztrofáltak.

A római császári hagyományhoz egy új elem társult, a "keresztény császár" ideája. Ez az idea a császárságnak vallási, missziós feladatot tulajdonított; a keresztény hit terjesztését a pogányok között, a hit védelmét az eretnekség ellenében, az egyház oltalmazását. A császár feladata volt az egyház segítése Isten országának mielőbbi megvalósításában, vagyis a béke és az "egyetemes birodalom" megteremtése.A keresztény császárságnak ez a felfogása vezetett a lelki és világi hatalom közötti összeütközéshez, a császár és a pápa több évszázados vitájához.

Jelen kötet azokat az uralkodókat mutatja be, akik méltóságukat e kettős jelleggel gyakorolták, s politikájuk meghatározó tényezője lett a történelem alakulásának. A legrészletesebben Nagy Károlyról szólunk, a középkori európai császárság megalapítójáról, akinek császársága példaként szolgált későbbi utódai számára.

A késő Karoling kori frank birodalom felbomlásával együtt a császári cím is elvesztette jelentőségét. Attól kezdve, hogy a birodalom keleti részének uralkodói felújították és visszaállították tekintélyét, a császárság a német királyság sorsához kapcsolódott.

A Szász dinasztia császárai (912–1024), bár valójában Európa csak egy része fölött regnáltak, az egyetemes keresztény császárság eszméjének megvalósítására törekedtek.

A Száli dinasztia uralkodóinak (1024–1125) egyidejűleg kellett ütközniük a belső, a feudális hatalmasságok önállósodási tendenciáival és az egyre erősödő egyházi függetlenségi mozgalommal. Az egyházi és a világi hatalom elválása igen éles harcban ment végbe. Az európai kereszténység "két feje" – a császár és a pápa közötti küzdelem meghatározó szerepet játszott a Hohenstaufen császárok (1152–1250) politikájában, akik élve a kor felfelé ívelő gazdasági és kulturális áramlataival politikai hatalmuk stabilitását a császári ambíciók megerősítésében látták.

Az "egyetemes császárság" korszerűtlenné válása a Luxemburgok alatt (1308–1313 és 1346–1437) vált nyilvánvalóvá. A birodalom súlypontja a Mediterráneum régiójából Közép-Európa irányába tolódott el. A császárság fogalma elveszítette egyetemes és vallásos jellegét, egyre inkább németté és világivá lett. Mégis, minthogy a korabeli Európa egységes kulturális és vallási közösséget alkotott, az egyes királyságok – ha sajátos nemzeti adottságaikkal is – ugyanannak a mentális és kulturális atmoszférának voltak részesei. Így az az eszmei egység, amit a császárság képviselt – a keresztény Európa fogalma – fennmaradt a középkor végéig.

NAGY KÁROLY
768–814

A 6. század második felétől Nagy Károly trónra kerüléséig a frank királyság története szüntelen harcok sorozata. Az örökösök osztozásai, a testvérviszály még kegyetlenebb fordulatot nyert attól a vendettától, amelynek a Brunhilda, Austrasia királynője és Fredegunda, Neustria királynője közti ellenségeskedés nyitott utat. A hosszú és kegyetlen háborúskodás nemcsak az egyes részkirályságok urai, hanem a királyi ház fő hivatalnokai és saját uralkodóik között is folyt. 639 és 719 között – a gyermekkirályok névleges autoritását megtartva – a nemesség a major domusok (háznagyok) vezetése alatt a teljes hatalom megszerzéséért harcolt. A 719 és 768 közti periódust pedig Austrasia és majordómuszainak az egész frank királyság fölötti növekvő egyeduralma határozta meg.

A majordómuszok közül Martell Károly volt az, aki Austrasián kívül kiterjesztette hatalmát mindhárom királyságra. Ez a kiváló hadvezér sikerrel harcolt északon a szászok, a frízek, az alemannok ellen, délen az aquitánok lázadása és az arabok inváziójának visszaszorításán. 741-ben bekövetkezett halála után fiai, Pippin és Karlmann az örökösei, de mivel Karlmann szerzetes lett Montecassinóban, Pippin egyedüli urává vált a frank királyság területének. 751 őszén Szent Bonifác, "Germánia apostola", Mainz érseke Soissonban királlyá szentelte. Ezzel a királyi hatalom törvényesen is átkerült a Merovingoktól a Karolingok dinasztiájához. A Meroving királyok ősi, vérségi karizmája a Karoling uralkodók felszentelésével helyettesítődött. A felkenés szertartása – a bibliai Saul felkenésének mintájára – a frank király és az egyház kapcsolatának változását is jelezte. A longobárdok itáliai terjeszkedése veszélyeztette Róma függetlenségét, s a pápák a frankok segítségét kérték. 754-ben II. István pápát frank földön fogadta Pippin király, s gyalogosan vezette a pápa lovát a királyi palotáig. Feltehetően ekkor keletkezett a híres Constantinusi Adománylevél, amely a pápai kancelláriában őrzött legendának adott okleveles hitelesítést. (A legenda szerint I. Szilveszter pápa, miután meggyógyította és megkeresztelte Nagy Konstantin császárt, megkapta tőle a császári jelvényeket és Itália kormányzásának megbízását.) A Constantinus nevével fémjelzett okirat – amelyet valószínűleg a pápai kancellária jegyzői szerkesztettek – elismerte a pápa főhatalmát a négy patriarchátus és valamennyi püspökség fölött, továbbá világi autoritását a római ducatus területén, azaz Ravennától Beneventóig. Ez az oklevél fontos jogi fegyverként szolgált a későbbiekben a pápák és császárok hatalmi vitáiban.

Két életrajz, két portré alakította azt az ideált, amellyel a középkor Nagy Károlyt, Nyugat első keresztény császárát felruházta.

Az első munka a Vita Caroli Magni, 817 és 821 között készült, kevéssel a császár halála után. Szerzője, Einhard, Károly udvarának szűkebb köréhez tartozott s az életrajz sok vonatkozásban saját emlékein alapult, de felhasználta a korra vonatkozó fontosabb forrásokat, így a Királyi Annales-t, és más iratok szövegét is. Einhard a fuldai apátságban nevelkedett frank nemes volt. Ebben a jeles kulturális központban mindent megtanult, ami a kor szintjén a latin irodalomban való jártasságot jelentette. Műveltsége miatt nevezték – alacsony, vékony termete ellenére – Einhardus Magnusnak.

Az életrajzi mű tengelyében Einhardnak az a törekvése áll, hogy kimutassa, hogyan növelte és tette naggyá Károly a frankok királyságát. Ugyanakkor élethű képet rajzol a császár személyéről, családjáról, környezetéről, udvaráról. A jó latinsággal megírt munka, Svetonius: A császárok életrajzai mintáját követi. Nagy Károlyt az antik Róma császárainak utódaként, mint egy új Augustust ábrázolja.

A másik életrajz, egy költemény, majd két emberöltővel később született. A nagy császár dédunokája, Vastag Károly rendelésére írta 883 és 887 között egy sankt-galleni szerzetes. Az anonym szerző annyit mond magáról, hogy sohasem járt frank területen, németül beszél, s hogy már öreg, fogatlan és dadog. Ez a névtelen szerzetes, bár felhasználta Einhard munkáját, merített az Annalesekből, szóbeli információkkal is rendelkezett. Az utóbbiaknak köszönhetően le tudta rajzolni az aacheni palotát és a Károly által építtetett mainzi hidat. Munkája – noha vannak életrajzi értékei – a császárt nem mint történeti személyt mutatja be. A verses életrajz a hagiográfiák (a szentek életének leírása) műfajához áll közelebb, s az első olyan szöveg, amelyik a legendák Nagy Károly-képének kialakításában szerepet játszott. E két életrajz alapján formálódott tehát az a keresztény császár-idea, amelyik egyesítette az Augustusok dicsőségét az apostoli funkcióval, a keresztény Nyugat egységének mítoszát reprezentálta, és példaként szolgált a későbbi korok ambiciózus császárainak. De eszményképe lett a háborút és a hódítást hivatásuknak tekintő lovagoknak is, vezéralakja a pogányok ellen harcoló keresztény seregeknek, császári szereplője a Roland-ének és a Nagy Károly ciklus többi hősi énekeinek.

Károly, Pippin idősebbik fia, 742-ben született a Mainz melletti Ingelheimben. Szent Bonifác keresztelte meg, aki apját a frankok királyává kente. Anyja, Bertrade, a Saint-Bertin kolostor annales-e szerint Caribert Laon grófjának lánya volt. Einhard nem beszél Károly születéséről, talán ez is hozzájárult, hogy később származásához a lovagkor színes legendákat szőtt. Egy változat szerint a "nagylábú Berta", Florus és Blanchefleur magyar királyi pár gyermeke volt, akit a távoli Magyarországról vittek a frank király kérői Pippin udvarába.