CORSANO DÁNIEL

A szabad város

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A legjobb tulajdonság, prelűd, avagy prológus a történethez.

Pofonok, melyekkel a történet kezdődik.

Arccal előre egy ismeretlen világba, na de milyen világba?

Két ember kérdései, melyekre újabb kérdéseket kapnak válaszul.

Aspektusváltás, avagy fordul a kocka.

A segítség megérkezik, mégpedig csupa váratlan helyről.

Henger Paksi döntése, a történet további menetéről.

A könyvtár, és az utak, melyek oda vezetnek.

Liberopolis forradalmárai, avagy hogyan csinálj forradalmat?

A finálé, avagy minden eldől.

Epilógus, az Akácfa utcán.

Impresszum

A legjobb tulajdonság,
prelűd, avagy prológus a történethez.

A múltkor a Kazinczy utcában sétálva – egy körül lehetett, éjszaka – szembekerültem egy eszmével. Nem az utat figyeltem, a gondolataimba voltam merülve, és egyszercsak azt éreztem, hogy durván nekimegyek valaminek. Miután konstatáltam, hogy csak összekoccantunk valakivel azon az illetlenül szűk pesti járdán, megnéztem magamnak sorstársamat. Nagyon furcsa személy volt, némileg szétcsúszva térben és időben, de azért szimpatikus tekintettel.

Rögtön felismertem.

– Maga biztos az absztrakt. Elnézést, amiért így megütköztem magán, csak hát... Nos, épp el voltam merülve önben. Egyébként Bánhidy Tamás vagyok! – nyújtottam a kezem egy színes fraktálminta felé, ami némileg végtagra emlékeztetett.

– Üdvözlöm. Kérem, a hiba az enyém volt, nekem kellett volna figyelnem. Mindig mondja a feleségem, hogy nem kéne ilyen elvont órákon az utcán sétálgatnom. Délelőtt a legtöbb ember észre sem vesz. Egyébként igaza van, én az Absztrakt vagyok. De szólítson csak Péternek.

Milyen kifogástalan úriember ez az absztrakt, gondoltam magamban.

Örültem az új ismeretségnek, és dolgom nemlévén reméltem, hogy neki sincs terve az estére, és csinálhatunk két semmiből valamit. Persze mi dolga lett volna pont az absztraktnak, hajnali egykor. Hamarosan a Lámpásban találtuk magunkat, és már tegeződtünk. Egyébként is ide igyekeztem volna, mindenféle ok nélkül. Ha az ember úgy áll hozzá, hogy majd lesz valami, – nálam ez gyakori – akkor érdemes addig is keresni egy kellemes díszletet az esedékes valamihez. Leültünk hátra, a pont megfelelő mértékben eldugott, kerek asztalhoz, és miután én levettem és felakasztottam a kabátomat, Absztrakt pedig az eddigieknél melegebb színeket és puhább formákat vett fel; megkérdeztem, mit kér inni.

– Egy pohár abszintot ha hozol, kérlek.

– Pohár? – kérdeztem részben őszinte meglepetéssel.

– Abszint – mondta tárgyilagosan, és elmosolyodott.

Magamnak egy üveg Beck’s-et hoztam, és ahogy belekortyoltam, láttam, amint egy húzásra ledönti az abszintot, zöldesen felizzik egész lénye egy pillanatra, majd egy pasztelrózsaszín árnyalatban megállapodik.

– Tudod, Absztrakt, akarom mondani: Péter, én sokat tudok rólad. Bölcsész vagyok, rád szakosodom – mondtam elégedetten magammal.

– Bölcsész... Igen, láttam már bölcsészt, de az egyetemeket próbálom kerülni.

Ahogy körülnéztem a Lámpásban, – az átlagosnál nagyobb volt a forgalom – furcsa körtáncát láttam az embereknek, sörökkel és fröccsökkel a kezükben keringtek körbe a pulttól az asztalukhoz, az asztaluktól a WC-be, a WC-ből a pulthoz, és így tovább. Néhol ismerősöket láttam, akik meglátják egymást, és színpadias örvendezés közepette csattannak egymáshoz kezeik; arcaik és ajkaik. Az egész kocsmára rátelepedett egy ünnepélyes érzés. A „kocsmázunk” érzése. Mint egy lazán koreografált keringő. Hirtelen valamiért úgy éreztem, hogy mi Péterrel nem részei, hanem nézői vagyunk a bálnak.

Egyszercsak kibontakozott a poharakat tartó kezek kavalkádjából egy ismerős arc. Zsolt egy szaktársam volt az egyetemen. Felettem járt egy évvel. Alacsony, köpcös, szemüveges kis ember; csúnya de karakteres arcán szeszélyesen váltakozott a fatalista magyar virtus, – amit mintha egy Petőfi összesből szívott volna ki szívószállal – és a részeg bölcsész melankóliája, mely mélyebb és feketébb, mint egy bagoly szeme. Alighogy felfogtam, mi történik, már le is huppant a székre, amin pár másodperce még Péter ült.

– Tamás, az absztrakt halott. Isten engem úgy segéljen, meghalt, elpusztult, vége. Már nincs!

Péter a mellette lévő széken cigarettára gyújtott.

– Hol van Szent Ágoston? Hol van Kant? Nincs már semmi ezen a világon, csak por és hamu, alatta halott eszmékkel! – süvöltötte felém pálinkaszagba burkolt drámaisággal.

– Jézusom, Zsolt! – csaptam az asztalra – vagy beszélj halkabban, vagy ülj messzebb tőlem! – olyan szigorúan néztem rá, ahogy az ember a nála részegebb emberre szokott.

– Jól van, jól van. Csak haragszom a fenomenológiára. Egyébként mi a helyzet? Ki volt az a csinos kislány, akivel az előbb beszélgettél?

– Milyen lány? – nem értettem, kire gondol, hiszen már órák óta nem beszéltem nővel.
– Aki itt ült az előbb, ezen a széken. Alacsony, Barna hajú.

– Oh... Petrának hívják. Most ismertem meg – rágyújtottam.

Zsolt nehéz eset. Nagy elme, de szörnyű jellem. Néha tisztelem, és néha idegesít. Vannak olyan emberek, akik mintha Isten tanmeséi lennének a többiek számára. Zsolt tanulsága az, hogy az ész semmit sem ér morál nélkül.

Beszélgettünk egy cigarettányit, és miután letaglózott az ostobaságával, majd valami transzcendentálisan okosat mondott, – csak úgy, mintha a nyelve botlana meg – végül pedig megint valami gyomorforgató hülyeséggel húzta ki a szőnyeget a beszélgetésünk alól, újra levontam a szokásos következtetéseket erről a furcsa kis emberről. Hamarosan elköszöntünk, ő örült a kellemes beszélgetésnek, én egy picit szédültem.

Zsolt kizökkentett, és ahogy óvatosan visszaereszkedtem az életem állóvizébe, elkezdtem gondolkodni új ismerősömön. Tulajdonképpen ki – vagy mi – ez a kóbor eszme? És mit keres itt, egy kocsmában, épp velem? És különben is, miért csak én látom? Mindegy. Majd gondolom úgyis kiderül, vagy csörög az ébresztőórám, mindenesetre valami úgyis történni fog. Belülről újra kifelé fordítottam a tekintetem, és átadtam magam az életem történetét író kéznek.

Absztrakt velem szemben ült, és mosolygott rám, mint akinek más dolga sincs, mint hogy rámosolyogjon a gondolataikba merülő emberekre.

– A Petra szép név – mondta – Tetszik.

– Péter, kérdezhetek valamit?

– Persze. Az a dolgom, hogy válaszokat adjak. Bár kérdéseket ritkán kapok.

Ha ezen a mondaton elgondolkoztam volna, biztos reagálok rá valamit.

– Miért látlak?

Egy hosszú, fehér szövetkabát repült Péter fejére, majd kecses kis kis kezek egy sálat akasztottak a vállára. Judit száját láttam vészesen közeledni felém, csókra formálva. Ez a lány igazi előkerülőművész. Mindig eltűnik, és egészen addig úgy is marad, amíg már teljesen elfelejtettem hogy létezik, és nem is számolok vele.

– Mióta vannak itt fogasok? Vagy mindig is voltak?... Mindegy – leült velem szemben – Olyan rég láttalak. Sosem keresel – mondta egy kifejezetten egyértelmű tekintettel illetve. Mosolyogtam.

– Szörnyű egy ember vagy, Tamás. Melletted vérfürdőket lehetne rendezni, és te csak gondolkodnál valamin azzal a buta arccal, amit az előbb is vágtál – mondta, és kezét a kezembe rakta.

– Tudod, bölcsész vagyok, ez már csak ilyen dolog. Mesélj, hogy megy az élet? Miket csináltál?

Mikor utoljára láttam Juditot, együtt keltünk fel a lakásomban. Elindult csizmát venni, és azzal búcsúzott, hogy délután jön, és főzünk valamit együtt, aztán hedonálunk másnapig. Ez két hónapja történt.

– Tigriskölyköket gondoztam Indiában. Nagyon érdekes volt, olyan kis édesek. Mintha nagy cicák lennének, de közben mégis tudod, hogy kicsik...

Csak beszélt, és beszélt, én pedig hallgattam és mosolyogtam rá, Péter pedig mosolygott rám a kabát alól. Juditot néztem, a mindig csókra kész piros ajkait, amint valami hátborzongató sokatmondással formálták a szavakat, amiket nem is hallottam. A hangja egyre távolodott. Beleveszett a kocsmazajokba és a zenébe, én pedig elmerültem a göndör, szőke fürtökben, amik keretezték antik szépségű, de ennek ellenére szemérmetlen arcát. Néztem a világító kék szemeit, de már nem láttam. Tudtam, hogy Juditot nézem, de Péter színkavalkád arcát láttam, amint egyre mosolygott rám. Színei egyre élénkebbek lettek, és azt hiszem, már nem tudtam volna megnevezni őket. Vannak színek, amelyek nem léteznek. Van például egy ingem; amikor elhatároztam, hogy megveszem, még nem tudtam, hogy ing. Csak azt a furcsa, mély, vöröses-szürkés-lilát láttam az üzlet másik oldaláról. Nem hittem el, hogy ez a szín létezik, és azonnal elindultam felé. Az csak a szerencsén múlott, hogy épp egy ing volt, ha női hálóköntös, akkor is megvettem volna.

Péter arcának színei többé-kevésbé konkretizálódtak, és ahogy körülnéztem, gyönyörű, tiszta égboltot láttam magunk körül, és mozdulatlan, mélykék tengert a távolban. Két magányos korinthoszi oszlop tetején ültünk, melyek egykor a talapzatuk körül elterülő törmelékkel együtt valamikor valamilyen épületet alkothattak.

– Szeretem Görögországot – mondtam.

– Én is. Van ebben a tájban valamiféle nemes egyszerűség és csendes nagyság, ami eltölti az embert, ha nyitott szemmel jár, és egy kis része örökre tanyát ver a lelkedben – rátette a kezét az oszlop tetejére, mint büszke apa a fia kobakjára.

– Szép, Péter, szép!

Rágyújtottam, és megkínáltam őt is. A cigarettája a Lámpásban maradt, úgyhogy átdobtam neki a dobozt.

– Azt kérdezted, miért látsz engem, és mások miért csak érzékelnek, vagy még azt sem – visszadobta a dobozt.

– Nos, kedves Tamás, a helyzet az, hogy én nem az Absztrakt vagyok. Az mégsem lenne túl absztrakt, nemde? Épp ellenkezőleg, vagy inkább nem csak. Ezek igen dialektikus dolgok, jobb ha bele sem megyünk. Olvastál Szókratészi beszélgetéseket, ugye?

– Persze – szeretem Platónt.

– Akkor én egy daimón vagyok. Közvetítő isten és ember között.

– Szép.

Mindig is szerettem volna valami ilyesmivel találkozni, úgyhogy nagyon elégedett voltam a helyzetemmel, és az oszlopfőn érdeklődéssel előrehajolva vártam a folytatást.

– A nevem egyébként tényleg Absztrakt Péter – lehamuzott az alattunk elterülő romra – Legalább is számodra. Természetem szerint mindenkinek az vagyok, aminek lát, bár a legtöbb ember nem lát semminek. Neked például Absztrakt Péter, Zsoltnak, nos, neki távolról szép nő, közelről semmi. Juditnak használati tárgy. Érdekes barátaid vannak – mosolygó arca fordult 360 fokot. Egy oszlopfő tetején ülve, egy daimónnal beszélgetek. Az ilyen dolgok miatt jó úgy elindulni otthonról, hogy nincs konkrét terve az embernek.

– Azt hiszem, kezdem érteni – tényleg kezdtem.

– Helyes. A lényeg azonban nem ez, hanem az, hogy te miért látsz engem máshogy, mint a többi ember – jelentőségteljes sötétzöld színt vett fel – Ez a válasz egyúttal arra a kérdésedre is, amit nem mondtál ki: hogy miért vagy most itt. Benned megvan valami, ami a csak a legritkább esetben van meg egy emberben. Valami, amit azok, aki ezeket az oszlopokat emelték, a legtöbbre becsültek. Egy olyan adottság, aminek már a puszta léte már többször új mederbe terelte a világ sorsát. A legjobb tulajdonság, amivel egy ember rendelkezhet: Nem veszed magad túl komolyan.

Ismét Judit arcát láttam, körülötte a jól ismert díszlettel. Még mindig beszélt. Megcsapta az orromat a Lámpás jellegzetes illata, az emberek pedig még mindig ugyanazt a keringőt járták.