PERSOVITS JÓZSEF

A VIRTUÁLIS KÖNYVEK

ESETE

Írásválogatás

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

ELŐSZÓ

BETŰS TÖRTÉNETEK

A KÖNYVEK KÖNYVE

MÁTYÁS KIRÁLY ÉS A KÖNYVNYOMTATÁS

SAKK A NYOMTATÁSBAN

CIFRA DOLGOK

A RÉZMETSZÉS VIRTUÓZAI A 15–18. SZÁZADBAN

100 ÉVES A GUTENBERG OTTHON

140 ÉVES A TYPOGRAPHIA

A VIRTUÁLIS KÖNYVEK ESETE

RETRO

HOL A BOLDOGSÁG MOSTANÁBAN?

GÉPAVATÁS A ZRÍNYI NYOMDÁBAN

IN MEMORIAM KOSSUTH NYOMDA ÉLT 123 ÉVET

125 ÉVES A GYOMAI KNER NYOMDA

TIPOGRÁFIA T. E.

KÖNNYŰIPARI MÉRNÖKKÉPZÉS EGYETEMI FOKON

EGY GIGANTIKUS KÖNYVESBOLTBAN

79. ÜNNEPI KÖNYVHÉT

DRUPA NYOMDAIPARI VILÁGKIÁLLÍTÁS 2008

PRINTEXPO 2009

BEKÖLTÖZTÜNK ÚJ SZÉKHELYÜNKRE

MAGYAR–HOLLAND PLAKÁTBETŰ-MINTAKÖNYV

KÖNYVES DOLGOK

ÉRDEKESSÉGEK A BETŰK VILÁGÁBÓL

ANEKDOTÁK A BETŰKRŐL

SZÓ-ÉS SZÓLÁSMAGYARÁZAT

A MÉLYHŰTÖTT KÖNYVEK ESETE

HOLT-TENGERI TEKERCSEK

A KÍNAI ÍRÁSJEGYEK ÉS AZ ŐRÜLT KURZÍV

EGY KIS NOTESZ VILÁGSIKERE

ARCVONÁSOK

LIGETI INTERJÚ MOLDOVA GYÖRGGYEL

„ÚJ DOLGOKAT KELLETT BEVEZETNI”

JUBILÁNSOK KÖSZÖNTÉSE

NYOMDÁSZOK A MECSEKALJÁN

LUPE – A VIZUÁLIS KOMMUNIKÁCIÓ MAGAZINJA

MOLNÁR JÓZSEF 1918–2009

A KONSTRUKTŐR

75 ÉVE SZÜLETETT LADÁNYI MIHÁLY

A PESTI FORRADALOM ÉS A SAJTÓSZABADSÁG

ÍRÁSOK AZ ELSŐ OLDALRÓL

MAGYARI MÓDI

A NYILVÁNOSSÁG EREJE

A DÖNTÉS SZABADSÁGA

SZONDA A MÉLYBE

EGO, ECO ÉS MÁS EGYEBEK – HELYZETKÉP NAPJAINKRÓL

LENNI VAGY NEM LENNI?

VÁLSÁGKÖRKÉP

HELYZETKÉP

VÉGKIELÉGÍTÜNK

FILMLEVÉL  UTOLSÓ JELENTÉS ANNÁRÓL

VÁLTOZÁSOK ÉVE

KÉPJEGYZÉK

IMPRESSZUM

A mindennapi szükségletet képező tárgyakon kívül az életben legbecsesebb a könyv. A nyomdászat tehát, mely azt előállítja, igen fontos szolgálatot teljesít, és felbecsülhetetlen hasznára válik a társadalomnak. Oktatja az állampolgárt, terjeszti a tudományt és a művészetet, táplálja és műveli a szellemet, nemesíti a lelket; hivatása, hogy a bölcsességet és az igazságot általánosan hirdesse és tolmácsolja. Bátran nevezhető tehát – par exellence – a művészetek művészetének és a tudományok tudományának.

Fournier le Jeune

ELŐSZÓ

Egy szerző számára az írásai közötti válogatás nem felhőtlen dolog. Mert miről van szó? Arról, hogy melyiket szeressem, illetve ne szeressem. A téma a könyves világ, a nyomdászat, a betű.

A Betűs történetek fejezet széles időskálán – a középkortól napjainkig – enged bepillantást a könyvek, a betűk világába. A címadó írás is itt kapott helyet. A virtualitás a számítógép által már vagy két évtizede életünk részévé vált – ha akarjuk, ha nem. Jelentése: látszólagos, elképzelt, nem valódi. Esetünkben – a könyvek, a betűk esetében – testetlenséget jelent, amely valamilyen formában mégis leképezhető, olvasható. Azonban az olvasót, a Tisztelt Olvasót, aki bizalmába fogadott, és manapság az egyik legdrágábbat, az idejét áldozza rám, nem szabad félrevezetni. Ezért már a legelején bevallom, hogy ez a könyv, amelyet a kezében tart, a címmel ellentétben a valóságos, „igazi” könyvekről szól. Mindenesetre tény, hogy megtörtént a találkozásom a virtuális könyvekkel. Már itt vannak. De… Véleményem szerint a virtualitás csupán kiegészíti, de nem helyettesíti a valóságos dolgokat, mindenesetre olyan irány, amelynek feltárása még jócskán tartogat jövőbeni meglepetéseket.

A Könyves dolgok fejezetben apróságnak tűnő, valójában máig ható, könyvekkel kapcsolatos érdekességekkel, információkkal szembesülünk. Olvashatunk például a könyvcímlap kialakulásáról, az első hazai gőzsajtóról, a hibátlan könyv ideáról, a világ legnagyobb könyvéről, a világ legkisebb újságjáról (utóbbi kettő magyar vonatkozású), vagy arról, miért hibernálták a könyveket nemrég Csehországban.

Az Arcvonásokban interjúkkal, beszélgetésekkel, megemlékezésekkel találkozunk. Az írásválogatás során, ami közös nevezőként egymás mellé helyezte a különböző személyiségeket, a leírt vagy nyomtatott betű és az elkötelezett alkotás öröme. Színes a paletta: író, költő, könyvkiadó, lapszerkesztő, konstruktőr művész, nyomdász átölelik a könyves szakmát.

Az Írások az első oldalról fejezetben tizenegy vezércikk olvasható, amelyek a Typographiában jelentek meg. E szubjektív főszerkesztői válogatásból a lapkészítéssel és a nyomdavilággal kapcsolatos események tükröződnek vissza, beleágyazódva a mai magyar valóság hétköznapjaiba. Íme, Kedves Olvasó, ez maradt fenn a rostán, zömmel az elmúlt három év terméséből válogatva. Jó olvasást, kellemes és hasznos időtöltést kívánok!

Persovits József

BETŰS TÖRTÉNETEK

A KÖNYVEK KÖNYVE

Minden idők legtöbb kiadásában és legnagyobb példányszámában megjelentetett könyve a Biblia. A 2008. esztendő a Biblia éve volt, melynek mottóját is e könyvből kölcsönözték: „Boldog, aki olvassa, és akik hallgatják a prófétálásnak beszédeit és megtartják azokat, amelyek megírattak abban.” Nem kell vallásosnak lenni ahhoz, hogy tisztelje valaki a könyvek könyvét, és úgy gondolom, hogy minden nyomdász tisztelettel adózik előtte. Mert vele kezdődött minden: Gutenberg első munkája a Biblia volt. Sőt, többször is megjelentette, első kiadásban 42 soros, majd később 36 soros szedéssel. Biztosra ment. Munkája kiválasztásánál azt vette alapul, ami a legnépszerűbb volt akkoriban. Ma úgy mondjuk, hogy egy kis marketing és egy kis piár. Tehát ezt kell kiadni, majd viszik, mint a cukrot – már a gazdagabbak, akik meg tudják fizetni – gondolta Gutenberg. Mindenhol ebből a könyvből idéztek, ezt olvasták fel a templomokban, és aki bírt az olvasás tudományával, ezt akarta olvasni.

És belevágott. Kiszámolta, hogy a munka ugyan heroikus: egy év, de lehet, hogy több is, mire megvalósul. Mindenesetre társak kellenek hozzá. Nosza, először is kell egy pénzestárs, aki megfinanszírozza. Hát igen, az az átkozott pénz! Én már kitaláltam mindent, csak meg kell valósítani. Először is kellenek azok a kis betűk, meg praelum, meg festék, meg papír, meg, meg, meg… Meg egy műhely, ahol dolgozunk, kell néhány segéd (már beszéltem Schöfferrel), meg pénz, mindehhez sok pénz. Igen, itt van az a Fust ügyvéd tele pénzzel, az egy pénzeszsák. Mindig lóg az övén egy-két erszény. A múltkor, amikor megpendítettem, hogy van egy találmányom, de nincs hozzá elég tehetségem, azt mondta, hogy ad ő szívesen. Persze kölcsönbe, és a haszonból övé a kétharmad. Mondom neki, hogy szó sem lehet róla, hisz én találtam ki az egészet, amiből pénzt lehet fialtatni, és még egy apróság, hogy én fogom csinálni az egészet! Morgott-morgolódott, de végül belement, hogy fünfzig-fünfzig.

Miközben ezekre gondolt, felvillant egy emlékkép. Mintha egyszer már utazott volna – a jövőbe. Jó kis utazás volt, úgy fél évezreddel előbbre ment. Öt-hatszáz év, az szép kis valami, mondhatom! Igen, most is látja, mint akkor: mintha itt lenne Mainzban, a Dómmal szemközt egy emeletes házban. Áll egy teremben (jó vastag falai vannak), és néz az átlátszó vitrinben egy könyvet. A fény halvány-gyenge, mint amikor néhány gyertya pislákol csupán, közben valahonnan halk zene hangja szürődik. Érzi, mintha láthatatlan szemek figyelnék-vigyáznák a termet. Vagy a vitrinben azt a könyvet?! Mi a csuda van itt, amiért idejött? Ez az! Igen, pont ilyet kell nyomtatni, mint ami itt hever az orra előtt. Szinte borzongtató helyzet. Hisz ez egy Biblia! Ide van írva, hogy B42, ritka, alig maradt belőle néhány.

Most fölé hajol, ha lehetne, megérintené. Végighúzná az ujját egy során, vizsgálva, hogy milyen vastag rajta a festék. Már hallja a nyomtatómester szavait: „Látod, ez nem vakoknak készült!” A vakokra akkor szokott hivatkozni, amikor nem jól állították be a prést, és emiatt túlságosan belemélyedt a papírba az ólombetű képe. Amikor levonta a papírt a szedésről – hallja, ahogy elválik-hasad a betűtől a festék, és megy a papírral – izgalmas pillanatok. Alig várja, hogy megfordíthassa az ívet, hogy megnézze a levonatot: elég éles, olvasható minden betűje, oda került minden, ahová kell? Nyugi, nem szabad sietni, mert elkenődik, és igen, hát a punktúrok a lényeg! Közben érzi orrában a fanyar, de nem kellemetlen festékillatot.

Aztán visszaréved a jelenbe. Áll a Dóm téren, hóna alatt egy köteg kézirattal. Rásüt a sziporkázó májusi nap, miközben arra gondol, hogy hány sorosra érdemes szedni a Bibliát. Végül a negyvenkettőnél marad, mert az egy oldalon szaporább szedést ad, az a takarékos. Majd elindul a műhelyébe, hogy szóljon a szedőknek, hogy a negyvenkettő lesz a jó.

MÁTYÁS KIRÁLY ÉS
A KÖNYVNYOMTATÁS

Magyarország – a könyvnyomtatás történetét tekintve – a nemzetek sorában, időrendben az előkelő hatodik helyet foglalja el. 1473-ban Hess András könyvnyomtató Budán kinyomtatta a Chronica Hungarorumot. Akkor az ország trónján Mátyás király ült, a reneszánsz és a humanizmus pártfogója, a könyvek és a művészetek barátja, az Európa hírű Bibliotheca Corviniana alapítója. De vajon hogyan viszonyult Mátyás a könyvnyomtatáshoz és volt-e nyomtatott könyv a Corvina-könyvtárában?

Johannes Gutenberg 1440-ben elkészítette az első nyomtatványát, és ezzel világhódító útjára indult a könyvnyomtatás. Ma ezt úgy mondanánk, hogy eszközt és módszert adott az emberek kezébe, megmutatva, hogy miképpen lehet a könyveket tömeggyártásban előállítani. A „sok” kifejezés, könyvben számolva akkoriban még 10-20 darabnál többet jelentett. A könyv értékes vagyontárgynak számított, ezért megbecsülés övezte. Elsősorban azért, mert kevés volt belőle – ez így van ma is: amiből kevés van, az ritkaság, és általában értékes. A középkorban egy-egy kéziratos könyv (kódex) áráért előfordult, hogy falvakat, birtokokat zálogosítottak el jobbágyostul. Például a Csatári-bibliaként emlegetett kétkötetes kódexet is – amely a 12. század derekán készült Salzburgban – tulajdonosaik zálogba adták, de mivel nyoma veszett, két falut kaptak kárpótlásul érte.

Mátyás király uralkodói díszben, Augsburg, 1488

Továbbá azért is nagy becsülete volt a könyvnek, mert olyasfajta tudást hordozott, amelyet nem mindenki, hanem csak a beavatottak – az írni-olvasni tudók – voltak képesek megfejteni, ezért egyfajta tisztelet lengte körül. Gondoljunk arra is, hogy a könyvnyomtatás megszületéséig nagy kézügyességet, rajztehetséget igénylő, fáradságos és hosszú ideig tartó munkával készültek a kézzel másolt – és így sokszorosított – könyvek; a könyvírónak ismernie kellett az írás-olvasás tudományát, azt pedig csak bizonyos helyeken lehetett megtanulni, elsajátítani. Ide kívánkozik az is, hogy viszonylag drágának számító anyagokat használtak a könyvkészítéshez és a bekötéséhez. Például kézi merítésű papírt, állatbőrből készült pergament, különleges (színes) tintákat, festékeket, Távol-Keletről származó selymet, állatbőröket, ezüst csatokat stb. Mindez összességében azt jelentette, hogy a könyvek birtokosai a művelt és gazdag réteghez vagy annak környezetéhez tartoztak.

A könyvnyomtatással mindez megváltozott. A példányszám megsokszorozódott a korábbiakhoz képest: egy-egy kiadvány 100-200 példányban készült. Az ár ezért sokak számára a középrétegekből is elérhetővé vált. A papírgyártást is ösztönözte a találmány, ezért több papírmalom létesült, olcsóbb lett az anyagköltség. Kereskedelmi cikké vált a könyv. Megjelentek az olcsóbb tömegkiadványok, például a betűvetést tanító iskolakönyvek, vagy a sakkkönyvek (utóbbi bestsellerként terjedt, például az 1473-ban kiadott Cessolis domonkosrendi pap sakk-könyve rövidesen 70 latin, 40 német, 20 francia és 10 olasz nyelvű kiadást ért meg).

Mátyás arcképe egy kódexlapon

A nyomtatás viszonylag gyorsan terjedt Európában. Azonban még évtizedeknek kellett eltelni, amíg az újnak számító sokszorosítási eljárás teret nyert az évszázadok óta működő kódex-másolással és speciarendszerrel szemben (utóbbi eljárás az egyetemek, „könyves-helyek” környékén alakult ki). A könyvnyomtatás Mainzból kiindulva először Németországban terjedt el. A folyamatot lökésszerűen gyorsította, hogy 1462-ben Mainz városából háborús körülmények miatt a szélrózsa minden irányába menekülni kellett a könyvnyomtatóknak és tanult segédeiknek, de már korábban is többen útra keltek a városból. A Gutenberg kontra Fust periratból tudni, hogy 1455-ben Gutenbergre nézve kedvezőtlen ítélet született, emiatt is vándorbotot fogott több, korábbi Gutenberg-műhelyben tanult nyomdász, akik máshol letelepedve nyomdát alapítottak. Így terjedt a könyvnyomtatás mestersége. Németországon kívül másodikként Olaszországban Arnold Pannartz és Conrad Sweynheym német könyvnyomtató (mindkettő a Fust és Schöffer-nyomda tanítványa) 1464-ben a Subiacói benedekrendi kolostorban kezdte működését. Franciaországban 1470-ben honosodott meg a nyomdászat. Mielőtt azonban az első párizsi nyomda működni kezdett, már ugyanitt 1444-ben Prokop Waldfoghel prágai aranyműves kísérletezett valamiféle „művészi írás” módszerével. Műhelyében acélábécék, vasformák és egyéb hozzávalók voltak. (Tudvalevő, hogy a nyomtatás feltalálása előtt, 1436-ban Gutenberg folytatott ilyen jellegű kísérleteket. Lehetséges, hogy az akkori, később vele perben álló társai adták el a titkot Waldfoghelnek, aki azonban nem tudta hasznosítani azt.) Ezt követően negyedikként Svájcban 1468-ban állított nyomdát Ulrik Gering könyvnyomtató, aki Baselban dolgozott. Angliában William Caxton honosította meg a nyomdászatot, aki 1471-ben Londonban nyomtatta első könyvét. Caxton Kölnben ismerkedett meg a nyomtatással, majd Londonba visszatérve, magával vitt egy teljes könyvnyomdai berendezést és a Westminster apátság épületében rendezte be műhelyét. Hatodikként 1473-ban Budán, a Rómából hívott Andreas Hess sajtója alól került ki a Chronica Hungarorum. Ugyanebben az évben készült el Hollandia és Belgium (akkor még Németalföld) első nyomtatványa is Aalstadtban Maertens Dierick betűivel.

Mátyás birodalmának címerei

Tehát Magyarországra is elérkezett a nyomtatás. A könyvek iránt fogékony Mátyás király tudta, hogy a könyvkészítésnek a kódexmásoláson kívül is van más módja. Tudnia kellett több forrásból is. Először gyermekkori nevelőjétől, Vitéz Jánostól, majd annak unokaöccsétől Janus Pannoniustól, akik széleskörű ismereteik révén könyvben abszolút „otthon voltak”. Azután alkancellárjától, Karai Lászlótól, akit 1470-ben Rómába küldött küldöttségbe, és aki Vitéz János tanácsára – ott több nyomdában is járva – tanulmányozta a könyvnyomtatást. Karai a római Lauer-nyomdában ismerkedett meg a német származású Andreas Hess nyomdásszal, akit Budára hívott nyomtatni.

A magyarországi nyomtatás megszervezésének gondolata nem csupán egy ötletszerű fellángolás volt. Ugyanis egy kéziratköteget – a Chronica Hungarorumét – könnyebb lett volna átadni egy ismertebb itáliai vagy németországi nyomdának, hogy nyomtasson belőle könyvet 100-200 példányban, felügyeletül küldve a korrektúrához, a munkához egy ott tanuló diákot. A budai nyomdaalapítás hosszú távra szóló elképzelésnek indult, amelynek jelentős anyagi vonzatai voltak. Karai alkancellár 2000 ezüstforinttal finanszírozta a vállalkozást, de szinte bizonyos – habár erre nincs írásos bizonyíték –, hogy elöljárója, Vitéz János kancellár is ott volt a vállalkozás hátterében. Karai 1471-ben tért haza a küldöttségből. Azt nem tudni, hogy Hess vele jött, vagy később külön utazott, csak azt tudni, hogy 1472-ben már munkálkodnia kellett a nyomdaállításon, a felszerelésen ahhoz, hogy a Chronica Hungarorum kolofonja szerint 1473. június 5-ére elkészülhessen az első hazai nyomtatvány.

A budai várban (a ma róla elnevezett tér egyik házában) Karai házában látott munkához. A messzi Rómából, ami akkoriban lóháton egy hónapi járóföldnyire volt Budától, magával hozta betűmatricáit és a nyomtatás tudományát. Ahhoz, hogy a nyomda működjön, megfelelő feltételeket kellett biztosítani. Elsősorban az officina berendezését kellett elkészíteni. Ennek a lelke a fasajtó volt, amit Hess instrukciói és esetleg rajz alapján egy ügyes asztalos itt is elkészíthetett (nem valószínű, hogy Hess egyhavi utazótávolságról szekerezve cipelte magával a több mázsa összsúlyú szerkezetet, talán annak csak bizonyos kulcselemeit hozta). A betűszekrény elkészítése sem okozhatott gondot, annál inkább a magával hozott szerszámokkal, matricakészlettel és öntőszerkezettel öntött betűkészlet kivitelezése. A Budán nyomtatott Chronika és a római Lauer-nyomda betűkészletét összehasonlító vizsgálatok azt támasztják alá, hogy Hess Rómából hozta magával a kész betűket. Ez a betűkészlet 45 kg-ot tett ki, amelyet oldalszedéssel, majd a nyomtatás megtörténte utáni visszaosztást követően ismét felhasznált. A festéket üstben főzték, akkori recept szerint lenolajból és szurok égetésével nyert koromból; a papír beszerzése sem lehetett ördöngös dolog a „könyves Budán”. Még sok más, apróságnak tűnő dolog is kellett, de ezek voltak a leglényegesebbek. Valószínűleg egy segéd is működött Hess keze alatt. A nyomdaállítás – feltételezve, hogy a leggazdaságosabban és párhuzamosan intézték a dolgokat – abban, a maihoz képest ráérős világban, akár fél évig is eltarthatott, de valószínűleg 1472 végére már befejeződött. Kész volt a könyvnyomtató műhely. Következett az érdemi munka: a szedés, a korrigálás, a nyomtatás és végül a nyomtatott ívek bekötése. Minderre öt hónap állt rendelkezésre. Végül 1473. június 5-ére elkészült a nyomtatvány, amelyet nyomtatója Karai Lászlónak ajánlott dedikációs levelében.

Fametszet a Thuróczy-krónikából, 1488

Mátyás király éberen őrködött a királyi hatalom jogainak és tekintélyének minden irányban való érvényesítése fölött. Ezért a magyarországi missalék és breviáriumok kiadási jogát is magához vonta, és az egyház használatára rendelt szertartásos könyveknek külföldön való nyomtatását királyi engedélyhez kötötte 1479. évi rendeletében. Három ilyen jellegű nyomtatvány ismeretes: 1470-ben nyomtatták Veronában az első magyarországi Missalét, de erről tanúskodik az esztergomi 1484. évi, Theobaldus Feger de Kirchen budai könyvárus költségén készített – nyomtatási hely és nyomda megnevezés nélkül, de valószínűsíthetően Velencében nyomtatott – Breviarium is. Harmadikként említendő, hogy 1480-ban az esztergomi főegyházi könyvtárban, egy 1477-ben, Nürnbergben nyomtatott latin nyelvű könyv borítótáblájában korabeli feljegyzést találtak. Ebből tudni, hogy Mátyás király a Veszprém megyei városlődi kartauziaknak több nyomtatott könyvet ajándékozott: köztük Reynerius de Pisis: Anterior Pars Pantheologiae című, 1477-ben Nürnbergben nyomtatott ősnyomtatványát. Az említett három nyomtatott könyv egy-egy példánya biztosan ott volt Mátyás könyvtárában.

Tadeo Ugoletti Firenzéből írta Mátyásnak egyik levelében: „Antonio Bonfininek, ki nemsokára Magyarországba megy, adtam a Te könyvtárad számára néhány nyomtatott könyvet és négy kéziratot”. Tehát újabb nyomtatott könyvek érkeztek Budára.

Ezen kívül ismeretes, hogy az ősnyomtatványok közül az augsburgi, 1488-ban készült Thuróczy-krónika egy hártyapéldányát Mátyásnak ajánlották. Thuróczy János kancelláriai tisztviselő és ítélőmester volt Mátyás udvarában, világi nemes úr, első ismert magyarországi írástudó, aki nem egyházi személy volt. Ő is megírta a magyarok történetét. Bizonyos, hogy írása az uralkodónak is tetszhetett, mert munkája elkészülte után három hónapon belül kétszer is (!) megjelent nyomtatásban. Először a morvaországi Brünnben 1488 márciusában, másodszor pedig ugyanaz év júniusában a németországi Augsburgban. Az augsburgi könyvnyomtató mester Theobald Fegher, arany betűkkel előszót nyomtatott, amelyben Mátyásnak ajánlja nyomtatványát: „Hogy tehát az emberek emlékezetéből (a magyar történelem) el ne tűnjön: gondoskodtam róla, hogy Magyarország királyainak tetteit Felséged dicsőségére a legnagyobb gonddal és a leghibátlanabbul kinyomtassák.”

Ismeretes az is, hogy Mátyás király levelet írt Pomponius Laetus római kiadóhoz 1471-ben, a Rómából hazatért Karai-küldöttséget követően. A levélben a számára ajándékba küldött Silius Italicus: Punica című hősköltemény nyomtatott kiadását köszönte meg. Pomponius Laetus, a Lauer-nyomda tudós korrektora volt, azé a nyomdáé, amelyben Hess András is dolgozott. A kör bezárult, tehát Mátyásnak tudnia kellett, hogy Karai László nyomdászt hív Magyarországra! Mindezek ismeretében kijelenthető, hogy Budán a nyomdaállításhoz és a nyomtatványkészítéshez szükség volt Mátyás király engedélyére.

1473 pünkösd napján elkészült a Chronica Hungarorum. Nem tudni, hogy Mátyás kezébe került-e és a könyvtárában volt-e belőle egy példány. Csak feltételezni lehet – minden bizonyíték nélkül –, hogy egy olyan mű, amelyben Magyarország történetét írták meg a honfoglalástól Mátyás koráig, biztosan érdekelte a művelt uralkodót. A latin nyelven nyomtatott könyv olvasása nem okozhatott gondot, mert Mátyás kiválóan beszélt már ifjúkorában latinul (feljegyzések szerint atyjának, Hunyadi Jánosnak sokszor tolmácsolt). Hogy valójában miért szűnt meg Budán a könyvnyomtatás, rövid kétévi működés után, arról nincs semmilyen információ. Talán összefüggésben lehet Vitéz János kegyvesztettségével. Vitéz 1471-ben szembefordult Mátyással, és egy évre rá, 1472-ben fogságban meghalt. A „Vitéz-konstrukciók” a kegyvesztettség után mind elsorvadtak. Ilyen volt a Pozsonyban 1467-ben általa létesített egyetem, az Academia Istropoltana, vagy az esztergomi könyvtár is. Valószínű, hogy Mátyás király az ellene összeesküvők vezérének alkotásait nem pártolta.

Az uralkodó, a nyomtatott könyvek iránt nem viseltetett ellenszenvvel, ennek sok jele volt, de hogy a kézzel írt kódexeket jobban szerette, az is vitathatatlan tény: bizonyíték erre a Corvina-könyvtára. A kutatások szerint Mátyás könyvtárában voltak nyomtatott könyvek, de hogy mennyi, az nem ismert, mint ahogy az sem, hogy pontosan hány kötetből állt a Bibliotheca Corviniana. Mára mindössze három ősnyomtatvány maradt fenn az egykori könyvtárából.