Gion Nándor

Az angyali vigasság

6 regény

Noran Libro

Tartalom

A szerkesztő jegyzete

ENGEM NEM ÚGY HÍVNAK

I.

II.

III.

POSTARABLÓK

MAGYARÁZAT

A postarablás megbeszélése

Megmondtam én…

Megkezdjük a dolgok irányítását

Rendet teremtünk

Királyi korona nélkül

A KÁRÓKATONÁK MÉG NEM JÖTTEK VISSZA

Bevezető helyett

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

Utószó helyett

SORTŰZ EGY FEKETE BIVALYÉRT

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

AZ ANGYALI VIGASSÁG

Fodó tanár úr

Ma éjjel…

A lidérc

Okos, fekete varjak

Gazdagon álmodni

Füstszagú karácsony

Az angyali vigasság

ZONGORA A FEHÉR KASTÉLYBÓL

Fényképek egy háborúról

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

Háborús fényképek nyomában

Utószó A szeretet vigasztaló ereje

Impresszum

A szerkesztő jegyzete

A Gion Nándor összegyűjtött munkáit tartalmazó harmadik kötet az író ifjúsági regényeit adja közre. Azok, akik ismerik Gion életművét, jól tudják, hogy milyen nehézségekkel jár ez a besorolás: az ifjúsági regények nagyobbik része aligha nevezhető ifjúságinak, ahogy az író is mondta: „elsősorban felnőtteknek és felnőttekról szólnak”, más esetben viszont a művek regényszerűsége kérdőjelezhető meg. Az angyali vigasság című kötet írásait például első megjelenésükkor novellaként nevezték meg, s Gion később is közölt közülük pár írást a Jéghegyen, szalmakalapban című, válogatott novelláit tartalmazó kötetében (Osiris, 1998). Az újabb irodalom azonban elfogadja, hogy a mostani kötetben szereplő írások többségét a Gionra jellemző novellafüzér-szerű építkezés mellett a sajátos tematika és hangvétel is összekapcsolja. Egymás mellé állításukkal ugyanakkor kétségtelenül – és kényszerűen – lemondtunk arról, hogy a most közölt írásoknak Gion más munkáival való kapcsolatát megmutassuk, ezeket a kapcsolódási pontokat a teljes kiadás ismeretében az olvasónak kell megtalálnia.

Az Engem nem úgy hívnak című kötet 1970-ben, a Postarablók 1972-ben, A kárókatonák még nem jöttek vissza 1977-ben, a Sortűz egy fekete bivalyért 1982-ben, Az angyali vigasság 1985-ben jelent meg először. A Zongora a fehér kastélyból című írás az író Magyarországra való áttelepülése után, 1994ben íródott, s már Gion Nándor halála után, a Forrás című folyóirat 2003. áprilisi számában jelent meg először.

Füzi László

ENGEM
NEM ÚGY HÍVNAK

I.

R. B. 2286. 2 + 2 + 8 + 6 = 18. 1 + 8 = 9. Nagyszerű. A kilenc az én szerencsés számom.

Hason feküdtem a parton, alig kellett felemelnem a fejemet, hogy szemmel tartsam az R. B. 2286-os hajót. Láttam, hogy lassít, az orrát felém fordítja, kikötni készül a közelünkben. Pollákra néztem, vagy tíz méterre feküdt tőlem, aludt. Ő még nem vett észre semmit. H. Sz. Dollár úszkált, csak a feje látszott ki a vízből, lustán mozgatta a kezét, és ő is a hajót figyelte. Felkeltem, a vízbe csúsztam, és úszni kezdtem H. Sz. Dollár felé. H. Sz. Dollár továbbra is a hajót bámulta, de amikor a közelébe értem, azt mondta:

–Itt fog kikötni.

–Igen – mondtam. – Alig várom, hogy felmászhassak a fedélzetére.

– Nem biztos, hogy felengednek bennünket – mondta H. Sz. Dollár. – A múlt héten sem engedtek fel bennünket arra a másik hajóra.

– Erre felengednek bennünket – mondtam. – Egész biztosan felengednek bennünket.

Mindig örültünk, ha hajó érkezett, és ha itt kötött ki, ahol mi fürödni szoktunk. Mert sehonnan sem lehet olyan istenien fejest ugrálni, mint ezekről az ormótlan teherhajókról. Képesek voltunk naphosszat könyörögni a hajósoknak, hogy engedjenek fel bennünket arra a nyavalyás hajójukra, hogy végre isteni fejeseket ugrálhassunk a vízbe, és jóízűt fürödhessünk. Legtöbbször fel is engedtek bennünket, hiszen egyáltalán nem zavartuk őket, és nem bánták, ha egész délután ott lógunk a hajón, és fejeseket ugrálunk. Csak ritkán akadtak pocsék alakok, akiknek hiába könyörögtünk, összeszidtak és elzavartak bennünket. Így jártunk a múlt héten is, amikor egy kis vézna tróger, a kormányos még lapátot is fogott, és azt mondta, hogy szétveri a fejünket, ha nem hagyjuk békében. Szörnyen nagyra volt azzal a homokcipelő rohadt bárkájával. És amellett még egy hétig itt ette a fene a rohadt hajóját, és nekünk a szívünk majd megszakadt.

Mert itt, a csatornának ezen a szakaszán, ahol mi szoktunk fürödni, mindkét oldalról magas, ferde töltést emeltek, betonlapokkal borították az oldalát, úgyhogy lehetetlen volt egyből a vízbe ugrani, szép óvatosan kellett lecsúszni a betonlapokon. Azt hiszem, mondanom sem kell, hogy így nem sokat ér az egész fürdés. Lejárhattunk volna a Dunára is, de az nagyon messze volt nekünk, meg aztán ki a fene szeret olyan helyen fürödni, ahol mozdulni sem lehet a rengeteg embertől. Ide pedig rajtunk kívül jóformán nem is járt más, és ha még egy rendes hajót is kifogtunk, istenien éreztük magunkat. Ezért figyeltük olyan nagyon az R. B. 2286-ost is.

– Félek, hogy erre sem engednek fel bennünket – mondta H. Sz. Dollár. – Mióta az a tróger alak a múlt héten úgy elbánt velünk, egyáltalán nem bízom a hajósokban.

– Biztosan felengednek bennünket – mondtam, és meg is voltam szentül győződve erről.

H. Sz. Dollár a vízre köpött, s azt mondta:

– Fogadjunk.

– Fogadjunk.

– Három sörbe.

– Három sörbe.

– Te fogod megdolgozni a hajósokat.

– Bízd csak rám – mondtam.

Minden új hajóra fogadtunk H. Sz. Dollár meg én. Váltogattuk egymást, ha ő az egyik hajóra szavazott, a következőt én vállaltam. Pollák sokáig nem szállt be a játékba, csak a sörét itta meg mindig. A múlt héten sikerült beugratnunk, vállalta, hogy megdolgozza azt a tróger kormányost, de belebukott, pedig a végén már segítettünk neki könyörögni, mert mindig úgy csináltuk: ha nehezen ment a dolog, akkor mind a hárman kérleltük a hajósokat, nem az volt a lényeg, hogy ki veszíti el a három sört, hanem hogy felengedjenek bennünket a hajóra. De a tróger kormányos elzavart bennünket egy lapáttal, és Pollák akkor azt mondta, hogy ő nem fogad soha többé egyetlen hajóra sem. Pollák egyébként sem jött mindennap fürödni, sokszor vállalt autójavítást délutánra is, ilyenkor aztán nem jött velünk, s ezért tulajdonképpen nem is érdekelték annyira a hajók, mint H. Sz. Dollárt meg engem. Ő most is nyugodtan aludt, miközben mi már fogadtunk is az új hajóra.

A parthoz úsztunk, óvatosan felmásztunk a betonlapokon. Pollák még mindig hanyatt fekve aludt fenn a töltésen. H. Sz. Dollár a mellére tette egyik lábát és ráförmedt:

– Ne mozdulj, ha kedves az életed.

Pollák megborzongott H. Sz. Dollár vizes lábától, felnyitotta a szemét, egy pillanatra nem tudta, hogy miről van szó, de aztán mérgesen azt mondta:

– Mit hülyéskedsz megint! Vidd innen a ronda lábadat.

– Ne mozdulj, ha kedves az életed – mondta megint H. Sz. Dollár, és nem vette el a lábát Pollák melléről.

– Menj a francba – mondta Pollák. – Vidd innen a lábadat.

H. Sz. Dollár akkor hátralépett, s ünnepélyesen közölte:

– Hajó a láthatáron. Pollák felült, nem is nézett a hajó felé, s azt mondta:

– Nem érdekel. Mondtam, hogy több hajót nem vállalok.

– Vállalta a kisfiú – mondta H. Sz. Dollár. – Fogadott velem három sörbe.

– Az egészen más – mondta Pollák, és most már ő is a hajó felé fordult. – Remélem, van pénzed, fiú.

– Ne izgulj – mondtam. – Megnyerem a fogadást.

Az R. B. 2286-os már a part mellett imbolygott, egy pasas kiugrott a töltésre, kötelet dobtak utána, s ő az egyik vasoszlopra hurkolta. Aztán egy széles deszkát nyújtottak ki a partra, az egyik végét a töltésre helyezték, a másik vége pedig a hajón volt, s akkor az a pasas, aki a kötelet a vasoszlopra hurkolta, a deszkán visszaballagott a hajóra.

Három-négyszáz méterre lehettünk tőlük, egyelőre még nem mentünk közelebb, tudtuk, hogy ilyenkor dühösek a hajósok, nem szeretik, ha kikötés közben zavarják őket.

– Úgy látszik, homokot hoztak – mondta Pollák.

– Ha egy kis szerencsénk van, öt-hat napig is eltart, amíg kihordják – mondtam.

– Még nem vagyunk fent – mondta H. Sz. Dollár. – Majd ha már felengedtek bennünket, akkor szavalj.

– Egész biztosan felengednek bennünket – mondtam.

– Fenemód biztos vagy a dolgodban, kisfiú – mondta Pollák. – Nem jó, ha ennyire biztos vagy a dolgodban.

– Ez az igazság, kisfiú – mondta H. Sz. Dollár.

Időnként rájuk jött ez a kisfiúzás. Három évvel idősebbek nálam, és szörnyen nagyra vannak vele. Időnként, ha rájuk jön, órák hosszat veregetik a vállamat, oktatgatnak, és huszonötezerszer elmondják, hogy kisfiú. Ilyenkor aztán tiszta szívből utálom őket, különösen Pollákot, aki még a műhelyben is folyton ilyesmivel kínoz.

Most azonban ügyet sem vetettem rájuk, a töltésen feküdtem, és figyeltem a hajót. Délután négy óra lehetett, és ha egy kis szerencsém van, akkor még ma feljutunk a hajóra. Márpedig szerencsénk kell hogy legyen, mert a kilences az én szerencsés számom.

Melegen sütött a nap, égette a bőrünket, de mi nem mentünk be a vízbe, csak feküdtünk a parton, és vártuk az alkalmat, hogy elkezdjük a hajósok megdolgozását. Idegesek voltunk mind a hárman, de tudtuk, hogy várnunk kell. Meg kell várni, amíg az első hajós elindul a városba. Akkor akcióba léphetünk.

Öt óra körül végre egy hatalmas hajóslegény jött ki a partra. Szürke nadrág és rövid ujjú fehér ing volt rajta. Mindjárt tudtuk, hogy a városba indul. Ha a hajósok fehér inget húznak, mérget vehet rá az ember, hogy a városba indulnak. Lassan jött felénk a töltésen, istenemre mondom, legalább tíz éve nem láttam ilyen marha nagy embert. Hosszú keze, hosszú lába volt és ronda, lapos arca. Ránk sem nézett, amikor elment mellettünk. Olyan magasan volt a feje, lehet, hogy észre sem vett bennünket. Mi nagyon megbámultuk, s amikor már messze volt tőlünk, H. Sz. Dollár azt mondta:

– Remélem, nem ez a kormányos.

– Micsoda ronda pofa – mondta Pollák. – A keze meg akkora, mint egy hólapát.

H. Sz. Dollárhoz fordult, s azt mondta neki:

– Rajzold le a pasast. A képregényedben ő lehetne a „Véres kéz” bandájának a vezére.

– Nem rossz ötlet – mondta H. Sz. Dollár. – Csakhogy túlságosan buta pofája van. Ilyen pofával ma már nem lehet valaki bandavezér.

– De mindenképpen rajzold le – mondta Pollák.

– Le fogom rajzolni – mondta H. Sz. Dollár –, legfeljebb majd ő lesz a Fojtogató Bill. De most hagyjuk ezt, munkára fel. A hajósok, úgy látszik, megnyugodtak.

Felugrottunk s elindultunk a hajó felé. Kezdetben egymás mellett mentünk, aztán H. Sz. Dollár és Pollák mindjobban lemaradt. Így szoktuk mi ezt csinálni. Aki vállalta a hajót, az ment előre, a másik kettő meg lassan ballagott utána. Aztán a másik kettő leült, távolabb a hajótól, de azért nem túl messzire, hogy hallhassák a beszélgetést, s ha esetleg sokáig elhúzódott az alkudozás, közelebb jöttek, hogy segítsenek meggyőzni a hajósokat. Most is mögöttem jöttek, hallottam a lépteiket, közben figyeltem, hátha megjelenik valamelyik hajós. Nem láttam senkit, de amikor egészen közel értem, a hajó másik végén, a házikóból egy fiatal lány jött ki. Furcsállottam nagyon a dolgot. Eddig még egyetlen hajón sem láttam fiatal lányt. Megálltam és hátranéztem. H. Sz. Dollárék is észrevették a lányt, és ők is megálltak.

– Hűha – mondta H. Sz. Dollár, mert ilyen esetekben ő gyorsan feltalálta magát. – Határozottan jól néz ki. Most már bánom, hogy nem én vállaltam ezt a hajót.

Aztán rám nézett, s azt mondta:

– Mi az, fiú, megijedtél?

– Nem – mondtam –, csak egy kicsit furcsa.

– Előre – mondta H. Sz. Dollár. – Nagyon helyes lány, ne félj tőle.

A lány tényleg nagyon helyes volt. A hajó végéből egészen a partra nyújtott deszkáig jött, onnan nézett bennünket. Olyan tizenhat éves formának látszott, rövid nadrágban és ujjatlan sárga blúzban állt ott a hajón, rövid szőke haja volt, mint egy kisfiúnak, a bőre pedig szép halványbarna lett a napon, mint általában a fehér bőrű lányoké, ha sokat fürdenek meg napoznak. Elhatároztam, hogy fölényes leszek, ahogyan azt H. Sz. Dollártól láttam.

– Szervusz – mondtam neki, és csípőre tett kézzel megálltam a töltésen a deszka végénél.

Gyanakodva nézett rám, ahogy általában a nagyon fiatal, fehér zoknis kislányok szoktak nézni az emberre, s én egy pillanatra arra gondoltam, talán nincs is még tizenhat éves. Nem szólt semmit, csak bizalmatlanul méregetett. Nem tudtam, mit kezdjek vele, ezért azt mondtam elég hülyén:

– Szép kis hajó.

Most oldalt fordult, a hajót nézte, aztán megint felém fordult, s azt mondta:

– Csúnya.

Ekkor Pollák, az a barom, hangosan felröhögött. Ott ültek nem messze tőlünk, és mindent hallottak. És Pollák ahelyett, hogy megpróbált volna segíteni, vagy legalább hallgatott volna, még ki is röhögött.

– Mit csinálsz a hajón? – kérdeztem, mert hirtelen nem jutott más az eszembe.

– Ő a hajóskapitány – mondta Pollák, és még jobban röhögött.

– Igen – mondta a lány, s ő is nevetett. – Én vagyok a hajóskapitány. És te ki vagy?

Nem tudtam, mit feleljek, úgy látszott, Pollák teljesen leégetett, de ekkor segítségemre jött H. Sz. Dollár.

– Ő Sir Kán, a tigris. A vadon ura – mondta.

Nagy hülyeség volt ez, de ez is jól jött. Meghajoltam a lány előtt, és nagyon fölényesen azt mondtam:

– Sir Kán.

Most ő gondolkodott el. Egészen kicsire összehúzta a száját, az volt az érzésem, hogy valami csúnyát akar mondani.

– Inkább rókára hasonlítasz – mondta. – Vörös a hajad meg az arcod is.

Pollák most kezdett el igazából röhögni, de ez már nem zavart, annyiszor mondták már ezt nekem, hogy az utóbbi időben egyáltalán nem jöttem zavarba.

– Ez azért van – mondtam –, mert én vagyok a Rézbőrű Főnök unokája.

– Ki az a Rézbőrű Főnök? – kérdezte a lány.

– Ő a bölényvadászok fejedelme – mondtam. – Most éppen a hegyekben nyilazza a bölényeket.

Ismét olyan lett, mint általában a fehér zoknis kislányok. Bizalmatlan, és ha csak egy lehetőség van rá, egész biztosan begubózott volna ujjatlan blúzába, úgyhogy csak a szemei látszottak volna ki. Aztán fölemelte a fejét, megint összeszorította a száját, mint aki csúnyát akar mondani.

– Korábban kelj fel, ha engem akarsz átverni.

– Nem akarlak átverni – mondtam. – Eszem ágában sincs, hogy átverjelek. Hogy hívnak? Azt hittem, nem fogja mindjárt megmondani, de megmondta.

– Andrea.

– Szép név – mondtam, és még bólogattam is hozzá. – Nagyon szép név.

– Nekem nem tetszik – mondta. – Az apám Reának hív.

– Az jobban tetszik?

– Igen.

– Akkor én is Reának foglak hívni – mondtam. – Életem végéig Reának foglak szólítani.

Ez tisztán fölösleges hülyéskedés volt, meg is ijedtem, hogy majd ismét összeszorítja a száját, de ő megkérdezte:

– Téged hogy hívnak? Mondhattam akármit. De az a barom Pollák megint belepofázott:

– Sir Kán, a vadon ura.

– Péter – mondtam gyorsan.

Nemrégen H. Sz. Dollár egy nagy mellű cigánylánynak azt mondta, hogy őt Péternek hívják, és az rettenetesen megörült, mert amint mondta, a kis testvérét is Péternek hívják. Rea kicsit félrebillentette a fejét, gondolkodott, végül azt mondta:

– Elég szép név. Aztán megkérdezte:

– És ki az, aki folyton röhög? – Pollák felé mutatott.

– Az egy közönséges barom – mondtam. – És ki az a széles pofájú, marha nagy pasas, aki az előbb lejött a hajóról?

– Az is egy közönséges barom – mondta Rea. – Itt dolgozik a hajón az apámnál.

– Remélem, nem a széles pofájú a kormányos – mondtam.

– Nem – mondta Rea. – Apám a kormányos.

– Nagyszerű – mondtam. – Akkor szólj az apádnak, hogy engedjen fel bennünket a hajóra. Rea most megint bizalmatlan lett.

– Mit akartok a hajón?

– Semmit – mondtam. – Nem csinálnánk az égvilágon semmi rosszat, csak fejeseket ugrálnánk a hajóról. Semmi mást nem csinálnánk, s egyáltalán nem zavarnánk az apádat.

Már megint gondolkozott. Az a baj ezeknél a fiatal lányoknál, hogy akármit mond nekik az ember, mindjárt gondolkodni kezdenek. Olyankor is, amikor egyáltalán semmi szükség arra, hogy gondolkozzanak.

– Én is szoktam fejeseket ugrálni a hajóról – mondta végül.

– Nagyszerű. Együtt fürödhetnénk mind a négyen. Szólj az apádnak, hogy engedjen fel bennünket.

– Nem tudom, hogy beleegyezik-e.

– Mondd, hogy a jó barátaid vagyunk.

– Nem vagytok a jó barátaim.

– De majd jó barátok leszünk. Egész biztos, jó barátok leszünk. – És még azt is mondtam neki: – Nagyon tetszik ez a sárga blúzod.

Végignézett magán. Ezek a fiatal lányok mindig végignéznek magukon, ha az ember a ruhájukat dicséri.

– Régi – mondta. – Még tavaly kaptam.

– Nekem nagyon tetszik – mondtam. – Az apádat nyugtasd meg, hogy nem csinálunk mi semmi rosszat, csak fejeseket ugrálunk a hajóról.

– Megpróbálhatom – mondta vonakodva, és végre elindult a házikó felé. Odamentem Pollákékhoz, szörnyen dühös voltam.

– Te egy közönséges barom vagy – mondtam Polláknak. – Kis híján elrontottad az egész üzletet.

Pollák csak röhögött.

– Be voltál szemetelve, kisfiú – mondta. – Úgy vörösödtél, hogy élvezet volt nézni.

– Ne hallgass rá – mondta H. Sz. Dollár. – Ahhoz képest, hogy milyen zöldfülű vagy, egészen jól csináltad a dolgot.

– Helyes lány – mondtam.

H. Sz. Dollár most nagylelkű lett.

– Meghagyom neked. Még csak a közelébe sem megyek.

– Nem mintha engem túlságosan érdekelne… – kezdtem.

– Hagyjuk a hülye dumát – förmedt rám H. Sz. Dollár. – Te csak ragadj hozzá. Itt is van már.

Rea rosszkedvűen jött elő a házikóból, amikor a közelünkbe ért, széttárta a karját.

– Nem jöhettek fel.

– Miért? – kérdeztük egyszerre. Most már mind a hárman ott álltunk a deszka végénél.

– Azt mondja az apám, ha titeket felenged, akkor majd jönnek mások is, s ellepik az egész hajót.

– Nem létezik – mondtam gyorsan. – Ide nem jár senki más fürödni. De még ha jönnének is, mi nem engednénk fel senki mást a hajóra.

– A vízbe fojtunk mindenkit, aki fel akar jönni a hajóra – bizonygatta H. Sz. Dollár is.

Rea nem szólt semmit, visszasietett a házikóba. Aztán mindjárt nevetve elő is bújt, és intett, hogy felmehetünk.

Szó nélkül rohantunk át a deszkán, keresztülfutottunk a hajón, és a másik oldalon már ugrottunk is a vízbe. Rea fentről, a hajóról nézett bennünket, és most is nevetett. Szép volt, amikor nevetett. Mintha még tízéves sem lenne.

– Ugorj te is – mondtam neki.

A fejét rázta.

– Ma nem.

Egy kötelet dobott a vízbe, azon másztunk fel a hajóra, s abban a pillanatban már ugrottunk is vissza. Ezeket az ormótlan teherhajókat az isten is arra teremtette, hogy az ember fejeseket ugráljon róluk a vízbe. Vagy fél óráig egyfolytában csak fejeseket ugráltunk. H. Sz. Dollár időnként megrázta a kezemet, s azt mondta, nagyon rendes gyerek vagyok, és hogy szívesen fizeti a három sört. Határozottan jól éreztük magunkat. A hajókon általában mindig jól érezzük magunkat. Mikor kifáradtunk, elnyúltunk fenn a hajón, és süttettük a hátunkat a nappal. Rea mellém ült, s én azt mondtam neki:

– Te vagy a legrendesebb lány, akivel életemben találkoztam. Ha lesz pénzem, veszek neked még egy ilyen sárga blúzt.

– Az jó volna – mondta, és megint végignézett magán. – Ez már elég régi. Kicsit kifakult.

– Az apád is nagyon rendes ember – mondtam. – Neki meg egy pipát veszek, ha lesz pénzem. Biztosan pipázik.

– Nem pipázik – mondta Rea. – Még csak nem is cigarettázik.

– Akkor biztosan iszik.

– Nem iszik.

– Érdekes. A hajósok általában isznak meg pipáznak.

Felvonta a vállát.

– A mi hajónkon senki sem pipázik.

– Akkor mit vegyek az apádnak? – kérdeztem.

– Ne vegyél neki semmit – mondta Rea, és egyszerre rosszkedvű lett.

– Nem szereted az apádat? – kérdeztem.

Megint a vállát vonogatta.

– Néha napokig nem szól hozzám egy szót sem. Általában mindenki keveset beszél ezen a hajón.

Nem akartam, hogy rosszkedvű legyen, de fogalmam sem volt, hogy mivel vidítsam fel.

– Rá se ránts – mondtam.

Felálltam és fejest ugrottam a vízbe. H. Sz. Dollár mindjárt utánam ugrott, és aztán Pollák is. És kezdődött az egész cirkusz elölről. Felmásztunk a hajókötélen, és mindjárt vissza is ugrottunk a vízbe. Olyanok voltunk, mint a fókák, azokat láttam egyszer az állatkertben így állandóan kimászni a vízből, meg mindjárt visszaugrani. Rea a hajó szélén ült, és még mindig rosszkedvű volt. Az apja, barna bőrű, ősz hajú ember, végigment egyszer a hajón, nem szólt semmit, csak ránk nézett nagy barna szemével. Reának kék szeme volt. Ő továbbra is rosszkedvűen ült a hajó szélén, de mi most nem sokat törődtünk vele, isteni fejeseket ugráltunk.

Nem is hagytuk abba, amíg fel nem tűnt a kéményseprő. Már messziről észrevettük, feketéllett a töltésen, lassan hajtotta a biciklijét. Mindennap végigbiciklizett a töltésen, és mindig úgy hét óra körül, már jó ideje hozzá alkalmazkodtunk, s akkor kezdtünk hazakészülődni, ha ő megjelent. Felmásztunk hát a hajóra, végignyúltunk, hogy valamennyire megszáradjunk. Rea észrevette, hogy a kéményseprőt nézzük, és ő is figyelni kezdte. A kéményseprő lehajtott fejjel biciklizett, hosszú drótseprűjét a bal karjára tekerte.

– Milyen piszkos – mondta Rea. – Tetőtől talpig piszkos.

– Kormos – mondtam. – Állítólag szerencsét hoz.

Rea most mellém feküdt, a feje egészen a fejem mellett volt és megkérdezte:

– Mit gondolsz, hogyan mosakszik?

– Nem tudom – mondtam. Fogalmam sem volt, hogy miért kérdez ilyen hülyeséget. – Úgy mosakszik, mint a többi ember.

– Láttad már mosakodni?

– Nem láttam.

– Akkor honnan tudod, hogy úgy mosakszik, mint a többi ember?

– Nem tudom. De egész biztosan úgy mosakszik.

– Nem hiszem – mondta Rea. – Tetőtől talpig piszkos.

– Hát aztán.

Rea megint egészen közel hajolt hozzám, s azt kérdezte:

– Mit gondolsz, hol kezdi a mosakodást? A kezét mossa meg először, vagy a lábát, vagy az arcát?

– Nem tudom – mondtam bosszúsan. Szörnyű hülyeségeket tudott kérdezni ez a lány.

– Szeretném egyszer megfigyelni, amikor este hazamegy, és mosakodni kezd.

H. Sz. Dollár hangosan köszörülte a torkát. Azonnal megértettem, hogy mit akar.

– Tudom, hogy hol lakik – mondtam Reának. – Ha akarod, elvezetlek oda valamelyik este, és meglessük, amikor mosakszik.

– Igazán tudod, hogy hol lakik? – kérdezte, és most már egyáltalán nem volt rosszkedvű.

– Persze, hogy tudom – mondtam. – Elvezetlek oda, amikor akarod.

Rea elgondolkozott, majd azt mondta:

– Holnap este apám a városba megy.

– Nagyszerű. Holnap este meglessük a kéményseprőt.

– Megígéred?

– Megígérem.

Felálltunk, indultunk hazafelé.

– Holnap délután jövünk – mondta H. Sz. Dollár.

– Este pedig meglessük a kéményseprőt – mondta nekem Rea.

– Igen – mondtam. Aztán megkérdeztem: – Hány éves vagy?

– Tizenhárom.

– Ne hülyéskedj.

Tágra nyitotta a szemét.

– Nem hülyéskedek. Kérdezd meg az apámat, ha nem hiszed. Májusban volt a születésnapom.

H. Sz. Dollár, aki elismerése jeléül éppen akkor szorította meg a kezemet, zavartan bámult Reára. Pollák kivörösödött, alig tudta visszatartani a röhögést. Csak az alkalomra várt, hogy röhögni kezdjen.

– Te hány éves vagy? – kérdezte Rea.

– Tizenöt.

– Hazudik – mondta nyerítve Pollák. – Csak decemberben lesz tizenöt.

Végre nyugodtan röhöghetett. És röhögött egész idő alatt, amíg csak a töltésen mentünk. Majdnem egy kilométert gyalogoltunk a töltésen, s ez a barom végigröhögte ezt a hosszú utat. Közben folyton azt hajtogatta:

– Tizenhárom éves vagyok. Ha nem hiszitek, kérdezzétek meg az apámat.

– A fene egye meg – mondta H. Sz. Dollár. – Azt hittem, hogy legalább tizenhét éves. Azt hittem, hogy végre te is fogsz magadnak egy helyes nőt. Ideje lenne már.

– Én tizenhat évesnek néztem – mondtam.

– Tizenhárom éves – röhögött Pollák. – És holnap este mennek meglesni a kéményseprőt.

– A fene egye meg – mondta H. Sz. Dollár. – A kéményseprőhöz tényleg el kell vezetned, mert még megharagszik ránk, és nem enged fel többet bennünket a hajóra.

– Fogalmam sincs, hogy hol lakik a kéményseprő – szabadkoztam. – Én egészen mást akartam…

– Tudom, hogy mást akartál – mondta H. Sz. Dollár. – Én is másra gondoltam, amikor a torkomat köszörültem. De most már mindenképpen el kell vezetned a kéményseprőhöz. Majd én megmutatom, hogy hol lakik.

– Te tudod, hogy hol lakik?

– Tudom. Nem messze tőlünk, egy kis régi házban.

– Rendben van – mondtam rosszkedvűen. – Majd elvezetem holnap este Reát. Ne felejtsd el megmutatni a házat.

Később még azt mondtam:

– Mégiscsak az a lényeg, hogy felengedtek bennünket a hajóra. Nem hittetek nekem, de amikor megláttam a hajót, mindjárt tudtam, hogy szerencsénk lesz.

És ez pontosan így is volt. Ha én a számjegyeket összeadom, s a végeredmény kilenc, bárki mérget vehet rá, hogy az szerencsét jelent nekem. Amióta az eszemet tudom, a kilences szám mindig szerencsét jelentett. Hogy mást ne mondjak: kilencéves voltam, amikor az apám egy csomó pénzt szerzett, házat vettünk szülőfalumban, a főutca közelében, s én akkor kaptam először külön szobát. A következő héten, IV. hónap 14-én (4 + 1 + 4= 9) férjhez ment a nővérem, nem lakott többé velünk, és hogy ez micsoda szerencse volt, azt csak az tudja igazán, aki ismerte ronda és utálatos nővéremet… Ezer évig sorolhatnám még, hogy mennyi szerencsét hozott nekem a kilences szám.

Persze Polláknak és H. Sz. Dollárnak sohasem mondtam meg, hogy mennyire hiszek a kilences számnak. Tulajdonképpen most is szerencsét hozott, hiszen felengedtek bennünket a hajóra, és ez a lényeg, még akkor is, ha Pollák betegre röhögi magát.

Egyébként abbahagyta a röhögést, amikor letértünk a töltésről. Siettünk, hogy még nyolc óra előtt odaérjünk a mi kis boltunkhoz, ahol a vacsorát vásároljuk. Mert mi jóformán minden este a bolt előtt, az utcán vacsorázunk. Veszünk a boltban kenyeret meg kolbászt vagy szalonnát, vagy valami hasonlót, aztán leülünk a bolt előtt a padra és megvacsorázunk.