Henri Perruchot

Cézanne
élete

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

INTELEM

PROLÓGUS

EGY VIDÉKI NAGYEMBER 1850-BEN

ELSŐ RÉSZ A HIVATÁS (1839-1862)

EGY KIS FESTÉKESDOBOZ

KOLLÉGIUM, BARÁTSÁG

„ÉN IS FESTŐ VAGYOK”

PÁRIZSI PADLÁSSZOBÁK

„VÁGYUNKRA NINCS ORVOSSÁG”

MÁSODIK RÉSZ TÜRELMETLENSÉG (1862-1872)

REGGELI A SZABADBAN

KERESÉS, KUTATÁS

HARCOK

„HATALMAS FÉSTMÉNYEKRŐL ÁLMODIK”

A TENGER BÉKÉJE

HARMADIK RÉSZ VESSZŐFUTÁS (1872-1882)

AZ OISE PARTJÁN

A KÖZÖNSÉG

HURROGÁS ÉS CSEND

VIHAROK

LEMONDÁS

NEGYEDIK RÉSZ A SAINTE-VICTOIRE HEGY (1882-1895)

„MAGÁNYOSSÁG – EZ JÁR NEKEM”

A GARDENNE-I HARANGTORONY

CLAUDE LANTIER

A NAGY FENYŐ

 ÖTÖDIK RÉSZ AZ ALKONY LÍRÁJA (1895-1906)

AMBROISE VOLLARD

A FÖLD TAVASZA

ÖREGASSZONY RÓZSAFÜZÉRREL

A BOULEGON UTCAI ÖREGEMBER

AZ UTOLSÓ ÉVSZAK

CÉZANNE UTÓÉLETE

IMPRESSZUM

INTELEM

Egyszerűen csak megismétlem, amivel Van Gogh élete című művemet kezdtem: ez a könyv nem regényes életrajz.

Összegyűjtöttem mindent, amit ma meg lehet tudni Cézanne-ról; összeszedtem és egybevetettem a rá vonatkozó, birtokunkban levő okmányokat, felkerestem a helyeket, ahol élt, vallattam a tájakat és a dolgokat. Egyszóval semmit nem állítok, amit ne tudnék alátámasztani. Másrészt, akár a Van Gogh-életrajzban, és ugyanazon okokból – tehát hogy meg ne szakítsam a mese fonalát – azt a megoldást választottam, hogy az utalásokat a minimumra csökkentettem.

Cézanne-nak nem könnyű közelébe férkőzni. Meglehetősen zárkózott ember volt. Akik ismerték, egymásnak ellentmondó leírást hagytak róla. Az életrajzíró számára ez nem csekély nehézség. De igyekeztem megbirkózni ezekkel az ellentmondásokkal. Arra törekedtem, hogy a felületen jelentkező véletlenek alatt ismét rátaláljak az élet mélyén húzódó folyamatosságra. Hogy sikerült-e? Kívánnám. Nemegyszer hálátlan feladat volt – de lelkesítő is.

El kell ismernem, hogy különösképpen adósa vagyok monsieur John Rewaldnek: mind magára Cézanne-ra, mind az impresszionizmus történetére vonatkozó tudományos munkái igen gazdag és gondosan ellenőrzött dokumentációval szolgálnak. Ugyanígy végtelenül hasznosak voltak számomra Lionello Venturi, Gerstle Mack, Bernard Dorival, Jean de Beucken és mások tanulmányai. Ugyancsak ki kell fejeznem hálámat madame Émile Bernard iránt, aki nagylelkűen rendelkezésemre bocsátotta családi irattárát, és számos fontos, eddig nyilvánosságra nem került adatot közölt velem, valamint madame E. Blondet-Florynak és R. Avezou, Michel-Ange Bernard, Jules Joëts, Hubert Juin, Émile Lombard, Henry de Madaillan, Victor Nicollas, Lucien Noël uraknak, akik segítségemre voltak egyes részletek tisztázásában, anyagot adtak vagy hasznos adatforráshoz irányítottak.

PROLÓGUS

EGY VIDÉKI NAGYEMBER 1850-BEN

Apám lángeszű férfiú volt; huszonötezer frank járadékot hagyott rám.
CÉZANNE

Aix-en-Provence már fél évszázada álomba merült. Főváros volt, de most már csak alprefektusi székhely. Fénykorát a tizenhetedik és tizennyolcadik században élte. Ez volt az az idő, amikor a környék főurai, a Vauvenargue, az Estienne d'Orve, a Raousset-Boulbon, a Forbin, a Saint-Marc és más családok, az éppen kétszáz esztendeje megnyitott Sétányon annyi szép palotát építettek. Letűnt ez az idő. Aix „a mi Pompejink” – mondja Louise Colet. Aix szendereg.

Az aixi előkelőséget 1850-ben még hétszáz név képviseli, de nem halad együtt századával. Az aixi arisztokrácia önmagát éli túl. Tagjai javarészt bezárkóznak ódon palotájukba. Múltjára, odaveszett jómódjára féltékeny, mogorva, nagyképű, láthatatlan társadalmi réteget alkotnak, mely krajcároskodva él régiségkereskedők által lesett-várt korabeli bútorai között. Vasárnaponként feltűnik az utolsó hordszék, De la Garde márkiné hordszéke. Úgy vonul el, mint egy más korszakból való látomás, de az is, valóban: De la Garde márkiné már csak egy igen öreg hölgy, aki emlékszik a napra, amikor Versailles-ban bemutatták Mária Antoinette-nak; egyébként nem is talált más székhordozót, mint a városi két gyászhuszárt – ezekre húzza rá livréjét. Meglepő anakronizmus; de végül is nem kevésbé anakronisztikus az az eszmei határvonal sem, amely most is elválasztja a Sétány két oldalát, a rangos embereknek fenntartott déli fasort és a polgárság északi fasorát.

Aix azonban él tovább. Tegnap arisztokratikus volt, ma polgárosodik; kereskedik. Az aixi módra Kursznak ejtett Cours-on, a Sétányon, a város szívében, ahol hosszú időn át egyetlen boltot sem lehetett nyitni, s ahol a forradalom előtt csak kávéház kapott helyet, elszaporodtak az üzletek; a kávéházak pedig – ezek száma is egyre nőtt – postakocsi meg delizsánsz forgalmi irodákat nyitottak. Igen, Aix mindenek ellenére tovább él. A két esztendeje megbuktatott Lajos Fülöp idején alakult a bölcsészkar, az ipariskola, a tanítóképző. Most állítják fel – természetesen a Sétányon – az első gázlámpákat. Állatvásár-teret létesítettek. Négy esztendeje dolgoznak azon a csatornán, melyet egy François Zola nevű mérnök tervezett, hogy szárazság idején legyen vize a harminc szökőkút városának. Ugyancsak négy esztendeje építik a vasutat, és hamarosan ez köti össze Aixet Rognackal; egy napon talán megépül az a vasút is, mely Aixet egyrészt Marseille-jel, másrészt Petruis-val köti majd össze. Ez mindenesetre nem holnap lesz.

Aix él tovább, de nem lázas sietséggel. Félrehúzódó város, nem kapcsolódik be az iparosodás korszakának sebes vérkeringésébe. Mindössze néhány üzeme van, ahol kalapot, cukorkát, calissonnak nevezett aprósüteményt készítenek. Kevés ez; a városnak valójában sok. Inkább azon ábrándozik, ami volt, mintsem arról álmodjon, amivé válhatna. Egyébként el is nyomja Marseille, a lármás, sűrűn lakott, iparkodó Marseille, mely elragadta tőle az elsőbbséget. Aix-nek eszébe sem jut, hogy versenyre keljen vele; nem is győzné; és fontos ez egyáltalán? Aixnek csupán arra van gondja, hogy megőrizze bizonyos előjogait: egyetemi város, fellebbviteli bírósági székhely, érseki város. A Sétány platánfái alatt – a platánok nemrég kerültek a kétszáz esztendős szilfák helyébe, ezeket ugyanis ki kellett vágni (a forradalom idején felakasztottak oda néhány nemest) – professzorok, rangos köztisztviselők sétálnak az esperesek és kanonokok között. Valóban, nagyon istenfélő város ez. A vagyonukból élő rangos özvegyasszonyok meg az öreg nemesemberek egy bizonyos szempontból jellemzőek Provence régi székhelyére, de azért a reverenda sem kisebb jelentőségű. Szép számmal akadnak kapucinusok meg jezsuiták. Sajátos vonással járulnak hozzá a város unalmához, szomorkás bájához, ahol a szökőkutak halk zsongással susognak egy ősi dalt.

Ebben a szendergő, állandósult lélekszámú városban (körülbelül huszonhétezer lakosa van) sokat emlegetnek egy férfit. A nemesség nem akarja észrevenni. A polgárság megveti, távol tartja magától, és alattomban féltékeny rá. A nép csodálja vagy irigyli.

Louis-Auguste Cézanne-nak hívják ezt a férfit. Ötvenkét esztendős, elég szép termetű, arca sima és erőteljes, homloka magas és kopaszodó, erős rajzú szemöldökei között két akaratos redő húzódik – külsejére olyan, mint egy Lajos Fülöp korabeli polgár, feszül rajta a ruha, és nemigen gyanúsítható azzal, hogy metafizikai problémák izgatják. Tekintete kemény, de ironikus is. Semmi kétség, csavaros eszű ember – „maling”, ahogy ezen a vidéken mondják a malin-t. Alaposan be is bizonyította.

1650 táján, amikor Aix fénykorát élte, a hegyeken túlról jött szegény hegylakók, akik Cézanne-ban, a Cotti-Alpok egyik kis falujában tengődtek, elvándoroltak Brianconba. Nem valami nagy utat kellett megtenniük, hiszen a két helységet alig huszonnégy kilométer választja el egymástól: a Mont Genévre híres hágójának két oldalán terülnek el, melynek a történelem folyamán egymás után nekivágott Hannibal, Caesar, majd VIII. Károly. A család bizonyára nem is érezte magát nagyon idegenül az új helyen, ugyanis Cézanne, ez a nyelve és hagyományai szerint is francia község, akkor már régóta Briancon vidékéhez tartozott. Amikor lakóhelyet változtattak, családi névként felvették szülőfalujuk nevét. Cézanne-nak, Cézane-nak vagy Césane-nak hívták őket; családi nevük írásmódja elég hosszú időn át bizonytalan volt.

A Cézanne család nem gazdagodott meg Brianconban. Egyikük, Blaise, cipész volt, és inkább utódokban bővelkedett (vagy tíz gyermeke volt), semmint csengő pénzben. A Cézanne család, legalábbis egyik-másik tagja, ismét csak fölkerekedett. Denis például 1700 táján már Aixben telepedett le: családja szaporodott, de szintén nem gazdagodott meg. Egyik parókakészítő, a másik szabó – Aix-ben ilyesféle mesterségeket űztek a Cézanne-ok: úgy látszott, sorsukban az van megírva, hogy sosem viszik többre. Denis Cézanne egyik unokája, az 1756-ban született Thomas-Francois-Xavier ismét másutt akart szerencsét próbálni: elhagyta Aixet, és mint szabó telepedett le vagy húsz kilométerrel délkeletnek, a Regaignas hegységen túl, a kis Saint-Zacharie városkában. Ott is halt meg 1818-ban, anélkül hogy akár többre, akár kevesebbre vitte volna, mint a többi rokona. Egy húszesztendős fiú maradt utána, Louis Auguste Cézanne: ő érdekel bennünket.

Saint-Zacharie-ban született a Direktórium idején, a VI. év messidor hónapjának 10. napján (1798. június 28); vézna gyerek volt. De ahogy felcseperedett, megerősödött, és amikor apja meghalt, egészséges, kirobbanóan eleven legény volt. Vad becsvágyában úgy vélte, hogy Saint-Zacharie a legcsekélyebb lehetőséget sem nyújtja neki arra, hogy kijusson a középszerűségből, melyben családja tengődik. Újból elindult hát visszafelé azon az úton, melyet valamikor a családja megtett, elment Aixbe, és ott beállt a Dethés család gyapjúkereskedésébe.

Aixben a század elején a helyi iparok, a régi aixi mesterségek közül egy, a kalaposság valamennyire virágzott. A környékbeli gazdák nagyban tenyésztették a nyulat, és a városban számos üzem foglalkozott azzal, hogy a nyúlszőrt nemezzé dolgozza fel. Az aixi nemezkalapokat szinte mindenüvé exportálták. 1821-ben – Louis– Auguste, aki ekkor huszonhárom éves volt – elhatározta, kitanulja a kalaposmesterséget, és ezzel a céllal Párizsba ment.

Körülbelül négy évig maradt a fővárosban, szorgalmasan dolgozott, és tanoncból hamar szakmunkás lett, majd kereskedősegéd. Gazdája becsülte; gazdájának felesége állítólag még inkább, de feltehetően egészen más okokból. Ha kevésbé harcias legény, ez a helyzet talán eszményinek tűnt volna a szemében. Ő azonban másképpen gondolkodott. 1825-ben újból felbukkant Aix-ben: eltökélte, hogy harcba indul. Huszonhét éves volt.

Párizsi tanulóideje során Louis-Auguste nyilván megtakaríthatott némi pénzt. Annyit tudunk, hogy amint Aixbe érkezett, keresett magának egy társat, Martint, üzletet nyitottak kalap árusítására és exportjára; és ugyan hol nyitották meg az üzletet? A Sétány derekán, az 55. szám alatt, a Grands-Carmes utca sarkán. Az üzlettársak – nyilván mert tőkéjüket kevesellték – hamarosan egy harmadik társat is vettek maguk mellé, egy bizonyos Coupint, aki éppolyan csavaros eszű volt, akár Louis-Auguste. Megalakult a „Martin, Coupin és Cézanne” cég. Aix-ben megindult a pletyka. A Sétányon, a kávéházak teraszán egy tréfa járt szájról szájra, amelyet szellemesnek véltek; a Cézanne névből gyártott szójáték – „seize ânes” (tizenhat szamár) – alapján, egy hunyorítás kíséretében kijelentették: „Martin, Coupin és Cézanne összesen tizennyolc szamár.”