HORVÁTH PÉTER

DZSORDEN

– filmregény –

Noran Libro

Budapest, 2012

Fonyó Gergelynek

Édes fekete vérem

Elfolyik az éjszakába.

Segíts rajtam, anyám!

Ne haljak hiába!

ISMERETLEN ROMA KÖLTŐ VERSE

Fölsír a hat, de mire mégy?

A hetedik te magad légy!

JÓZSEF ATTILA

KÖSZÖNET

KÓRÓDY ILDIKÓ író-dramaturgnak.
Társaságában hosszú hónapokon át próbáltam
forgatókönyvet írni Fonyó Gergely filmrendező
barátomnak a témából, amely végül az itt közreadott
regénnyé formálódott a kezem alatt.

A Szerző

Első tekercs

1.

Három napja zuhogott. A későn riasztott mentőautó elakadt a sárpatakká változott földúton. A két mentős káromkodva cipelte a hordágyat és az életmentő felszerelést a szűnni nem akaró felhőszakadásban. Mire megérkeztek, már csak egy „kivérzett cigány kurvát”, egy átkozódó vénasszonyt és egy alig nyervákoló, koraszülött, fekete csecsemőt találtak a faluvégi cigánysor utolsó vályogházában. Az öregasszony nem adta át nekik a gyereket, ők viszont nem voltak hajlandóak a halottat elszállítani. A cigányok körbevették a putrit, szidták a „magyar gyilkosokat”, a két mentős örült, hogy ép bőrrel megúszta.

Jordán Öcsit két hónappal később valami ostoba elírás folytán Jordán Jordán néven anyakönyvezték. A kivonaton „Apja neve: ismeretlen” bejegyzés szerepelt. Nagyanyja, Jordán Szerén, egy fényképet talált a lánya után maradt kevés holmi közt. A képen három férfi állja körül a lányt: egy amerikai egyenruhát viselő, fekete katona, egy vörös hajú, szeplős civil és egy szakácssapkában vigyorgó, bajuszos kövér. A kép hátulján szálkás kézírással írott sor áll:

from Jackson and Lars and Zsül to Bijou with love 04 07 1994

Az öregasszony – annak látszott, pedig még negyvenéves sem volt – nem tudott olvasni, nem értett angolul, de azt tudta, hogy a képen szereplő férfiaknak közük lehet a foggal született, fekete porontyhoz, aki idő előtti érkezésével elvette a lánya életét. A gyereket háromhetes koráig Szerén egyik unokahúga szoptatta, mígnem visszaadta azzal, hogy a kölyök véresre marcangolta a csecsét. Az öregasszony kicsavarta a csecsemő „fölösleges” fogát, továbbadta a gyereket egy másik szoptatós nőrokonának. A csecsemő mellről mellre vándorolt, sehol nem tűrték néhány hétnél tovább, noha a cigányok rajonganak a gyerekekért. Nagyanyja kecsketejjel itatta, és pálinkába áztatott kenyérbéllel etette. Jordánnak ízlett a nyalánkság, hamarosan fürgébb és érdeklődőbb lett korbéli társainál.

Jordán Szerén próbálta megkeresni a képen látott férfiakat, de a fegyveres kapuőrök elzavarták a taszári légibázis közeléből, ahol Dollárka addig napközben éhbérért takarított, esténként pedig tíz dollárokért eladta magát a szomszédos kiserdő bokrai közt bárkinek, aki egyenruhát viselt. Az amerikaiak többet is adtak volna a világszép cigány lány kegyeiért. Ezt ismerte fel a tiszti konyha magyar segédszakácsa, s attól fogva magára vállalta a „lávbiznisz” bonyolítását. Harminc dollárokat szedett be minden ölelésért, aztán, ahogy a környéket a magyarok mellett ellepték az olcsóbb ukrán és lengyel kurvák, az árat leszállította húszra. Becsületére legyen mondva, tizenkettőt abból is átadott a lánynak. Később kiügyeskedte, hogy napközben a szoldzserek a konyha mögötti élelmiszerraktár krumplis zsákjain hághassák meg az általa Bizsunak becézett „védencét”. Két legkitartóbb vendégük egy fiatal, fekete pilóta és egy Lars nevű, svéd „megfigyelő” volt. Bizsu jobban kedvelte őket a többieknél, néhányszor a bázison kívül is találkozott velük, vendéglőben etették, bárban táncoltatták. A fekete egyszer még moziba is befizette, és állítólag azt ígérte neki, amint véget ér a háború, magával repíti Amerikába.

Jordán Öcsi, minderről mit se tudva, magányosan cseperedett a cigánysoron. Talán a szoptatása körüli bonyodalmak átka kísérte, talán nagyanyjának a gyerek származására vonatkozó, büszke magyarázata volt az ok – miszerint Jordánka apja egy amerikai néger király –, a purdék féltek tőle. A cigánysor kutyái közt hempergett a sárban, ugatva „beszélgetett” velük. Kétéves koráig nem szólalt meg emberi nyelven, nem állt két lábra. Feketébb volt a többi kölyöknél, azok mégis Jenkinek, Kutyának, esetleg „Dzsorden”-nek csúfolták, s azzal ugratták, hogy nem is igazi cigány. Ötéves volt, amikor a nagyanyját harmadszor kapták lopáson a fehérvári nagyáruházban, ahonnan hímzett farmernadrágokat, öt számmal nagyobb valódibőr dzsekiket hozott az ő kis „fekete angyalkájának”. A gyerek egy istennek se akart beléjük bújni. Büdösek, fintorgott, s már futott is vissza, félmeztelenül, a kutyák közé. Átnyargalt velük a kiserdőn, átkaparták magukat a délszláv háború végeztével kiürített és könnyelmű nagyvonalúsággal pusztulásra ítélt légibázis drótkerítése alatt, leheveredtek a hajdani kifutópálya repedező betonjára, füvet rágcsálva bámulták az égbolt üres horizontját. Jordán Szerént visszaeső bűnelkövetőként négy év letöltendő börtönbüntetésre ítélték, Dzsorden állami gondozásba került.

Ha a fekete autóval a cigánysorra érkező hivatali férfiak egyike nem lett volna fiatalkorában aranyérmes hosszútávfutó, talán sose fogják meg az erdőbe menekülő fiút. Amikor a férfi végre leverte a lábáról, Dzsorden úgy dobálta magát a kezei közt, mint a közeli kubikgödörbe telepített fekete, afrikai harcsák, melyeket a cigányok varsával vagy horoggal fogtak ki a vízből hajnalonként. Fejszével se lehetett agyoncsapni őket, sokuk még akkor is vonaglott, amikor vaskampóra akasztva, harapófogóval megnyúzták és kibelezték. Levágott fejük tátogott, feltrancsírozott, sötétvörös hússzeleteik meg-megrándultak a fateknőben, ahonnan a kutyáknak néha sikerült elemelniük egy-egy harcsadarabot, amit aztán megosztottak a falkába fogadott fiúval.

– Az anyád keserves fekete hétszázát! – A hivatalnok talpra rángatta a szökevényt. Az beleharapott a csuklójába, és szemen köpte. A férfi körülpillantott, nem látja-e hivatali társát, s főként az nem látja-e őt. Amint megbizonyosodott róla, hogy a kolléga még valahol az erdő falu felőli szélén tévelyegve kiáltozik utánuk, lecsatolta a nadrágszíját, és alaposan elfenekelte a visító gyereket. A szíjjal összekötötte a bokáját, mancsánál fogva a hátára emelve cipelte vissza az autóhoz. Mivel a kölyök még ott is ellenállt, a hivatalnoktárs nadrágtartójával a csuklóit is összekötötték, aztán – hogy útközben ne kelljen hallgatniuk veszett ordítását – zsebkendőt tömtek a szájába, és rácsapták a csomagtartó fedelét. Mielőtt a városba értek volna, egy parkolóban kiemelték a félájult kölyköt a csomagtartóból, és megfenyegették, ha mukkanni merészel, kivágják és megsütik a nyelvét. A hózentróglis beült vele a hátsó ülésre. Baj nélkül érkeztek a hivatalba, a gyereket egy partvisforma, farkas- mosolyú asszony gondjaira bízták. Az bárhogy ügyeskedett, nem tudta szóra bírni. A fiú bágyadtan lógázta a lábát, míg az asszony több helyre is telefonált. Némán várakoztak aztán. Az asszony papírt, ceruzát adott a fiúnak, megkérte, rajzolja le az otthonát. Dzsorden a szájába vette és rágni kezdte a ceruza végét. Ekkor a nő kiment a szobából. Két perc múlva ért vissza a pohár tejjel és a vajas kenyérrel. A szoba üres volt, az ablak tárva-nyitva.

Egész éjszaka keresték, mígnem egy közeli kapu alatt felborított szemeteskonténerben akadtak rá. Édesdeden aludt egy kóbor kutya oldalán. Amikor ki akarták húzni a kutya mellől, az eb morogni kezdett, pofájából csurgott a nyál, gyepmestert kellett hívni hozzá. Közepes testű, görbe lábú kutya volt. A nyakát szorító acélhuroknak feszülve, vicsorogva próbálta védeni alkalmi hálótársát. A sintér megelégelte a kutya kéretlen hősiességét, és fejbe csapta a gumibotjával. Míg a rendőrök, a házmester, néhány lakó és a korai járókelők a sintér szakszerű intézkedését figyelték, Dzsorden kinégykézlábalt a konténer meleget adó mocskából, átrohant a bérház udvarán, felmászott a három méter magas téglakerítésre, és leugrott a túloldalán. Újabb fél órába telt, míg végül megfogták, és beszállították a hivatal által új lakóhelyéül rendelt nevelőotthonba.

Az intézeti nevelők se bírtak vele. Időnként úgy tűnt, kezd megszelídülni, tűri, hogy a tanulatlan, jó szándékú falusi dadák lecsutakolják, és tiszta ruhába bújtassák. Megtanulta kanállal enni a levest, órákig ült mozdulatlanul a szépen felszerelt játszószoba gyerekasztalánál, együtt énekelte a többiekkel, hogy csigabiga gyere ki, de ha rájött a hoppáré, megtiporta a játékokat, kiborogatta a társai teli tányérját, nekirontott a dadáknak, fejét a falba verve dühöngött. Ilyenkor csak hideg zuhannyal lehetett úgy-ahogy lecsillapítani. A vizsgálatára kirendelt pszichológusnak leharapta a kisujját. Eldöntött dolog volt, hogy amint lesz üresedés, speciális intézetbe szállítják.

– Addig tegyük át a nagyokhoz! – javasolta az egyik nevelő. – Ők majd kordában tartják.

Huszonketten háltak az emeletes vaságyakon a „nagyok” termében. Mindegyikük az általános iskola első négy osztályának valamelyikében bukdácsolt, de jócskán akadt köztük tíz éven felüli, bivalyerős kölyök. A hálófőnök – kövér, disznószemű fiú – tizennégy is elmúlt már.

– Ne sokat kavarj itt, mer a szádra ülök, és teleszarom a pofád! – mondta első este az új lakótársnak a takarodó után.

– Azt próbáld meg!

A Dagi intésére tízfelől rohantak rá. Kifeszítették két ágy közt, a linóleumpadlón. Dagi letolta magáról a nadrágját, Dzsorden fölé terpesztett, és – a többiek biztató kurjongatásaitól kísérve – beváltotta az ígéretét.

– Megállj, ezért megöl az apám!

– Kicsodád?! – A Dagi röhögött. – Nincs teneked se apád, se anyád, büdös cigány vagy, baszod. De még milyen büdös!

Kicipelték a sötét fürdőszobába, ledobták egy zuhanytálcára, ráeresztették a tust, és magára hagyták. Dzsorden lemosta magát, levette a pizsamáját, felterítette a fűtőtestre, a fal mellé kuporodott.

– Szar volt a szar, mi?

A sötét ajtóban egy Jakab nevű, rossz kezű gyerek állt. Kilencéves múlt, hétnek látszott. Bordái kiálltak, jobb felső karjából hiányzott a csont, vagy izomsorvadása volt; csak ványadt felsőtestét meghimbálva tudta felemelni a rossz kezét. Dzsorden rávillantotta a tekintetét, de nem válaszolt.

– Akarsz törölközőt? – Jakab ellépett az ajtótól. – Nesze, itt az enyém.

Mire visszaértek a hálóterembe, már mindenki aludt.

– Mellém feküdhetsz, ha akarsz – suttogott a rossz kezű. – Én is cigány vagyok.

– Én nem. – Dzsorden felkapaszkodott az emeletes ágy vaslétráján a felső szintre, és magára húzta a pokrócát.

– Hanem? – Jakab megrángatta a takarót. – Mi vagy akkor?

– Szarrá fog bombázni titeket az apám – morogta Dzsorden. – Megdögöltök, mint a szerb kutyák.

A roma férfiak közül néhányan átjártak a zöldhatáron annak idején, hogy heti száz márka zsoldért csatlakozzanak egy-egy szerb szabadcsapathoz. Jordán nagyapja is átrándult párszor, hazatértekor nagy volt az evés-ivás, a száz márka komoly pénznek számított. Persze nemcsak cigányok jártak a szomszédba háborúzni, a falu fehér szegény emberei közül is szerencsét próbáltak néhányan. Köztük is akadt olyan – akárcsak Dzsorden nagyapja –, aki nem került haza többé.

A rossz kezű felvergődött Dzsorden mellé.

– Nekem is van apám. A Dagié kétszer meghalt már.

Hosszan sutyorogtak.

Másnap a rossz kezű mindenkinek elújságolta, hogy Dzsorden amerikai néger, apja pilóta volt a háborúban, anyja pénztárosnő egy szupermarketben, ahol a nagyanyja főigazgató, kórházban vannak, ételmérgezéssel, de ha meggyógyulnak, eljönnek Dzsordenért, és mindhárman kimennek a bombázóhoz lakni, Amerikába. A hálóban izgatottan tárgyalták az új információkat, aztán egy órával takarodó után, amikor az ügyeletes nevelő már az igazak álmát aludta, a Dagi jelzésére körbevették Dzsordenék emeletes ágyát.

A rossz kezű az első neszre fölriadt az alsó ágyon. Dzsorden felbukkanásáig ő volt a vad tréfák céltáblája. Szemét a sötétbe meresztve figyelte, mire készülnek.

A Dagi cigarettapapírt fűzött a fent alvó két lábujja közé, és meggyújtotta. A láng ellobbant, a megfeketedett végű papírcsövecske láng nélkül égett tovább. Az üvöltve ébredő fiú akkorát rúgott, hogy kiverte a legközelebbi bámészkodó szemfogát.

Lerántották az ágyról.

– Csillagot rúgtál, cigány? – Dagi imbolygott előtte. – Akkor most tanulni fogsz. A tanulás fél egészség! – idézte az egyik nevelőtanár kedvenc mondását. – Mondd utánam: nincsen apám, se anyám…

Dzsorden szembeköpte.

Nekiestek.

– Halljuk! – lihegett végül a Dagi.

Dzsorden némán nyelte a vérét.

– Jakab! – vakkantott a Dagi.

Jakab felpattant az ágyáról.

– Mondjad nekik! – súgta Dzsordennek. – Mondjad, és elengedünk.

Dzsorden lefejelte. Jakab hátrább lépett, meglendítette a felsőtestét, mintha emelni próbálná a hibás kezét, és ágyékon rúgta.

– Fasza voltál, Jakab! – Dagi Dzsordenhez fordult. – Na? Mondod most már?

Dzsorden szemét marta a vér, hunyorogva kereste Jakab tekintetét. A rossz kezű újra megrúgta. Műanyag fogmosó pohárral locsolták fel. Végül hörögve, nehezen forgó nyelvvel eldadogta a Dagi után:

– Nincsen apám, se anyám, se istenem, se hazám, lopok, csalok, hazudok, mocskos cigány vagyok…

Kilencéves korában harmadszorra kezdte újra az első osztályt. Abban az évben új tanítónő érkezett a régi helyett a faluba, ahol a hajdani kastélyban az intézet működött. Csúnyácska, lapos mellű nő volt. Nem tudni, honnan és miért jött az isten háta mögé. Félállásban a falusiakkal közös iskolában tanított, délutánonként tanulószobai ügyeletet adott a gyermekotthonban. Kis ablakos, alagsori szobát rendeztek be neki, amíg „jobb megoldást” nem talál. Júliának tetszett a szoba, bár kevesellte a felajánlott díjazást.

– Ha beleszokik, tárgyalhatunk a dologról! – Ígérte neki az igazgató. – Az elődjének sem volt panasza rám!

A tanítónő további zokszó nélkül kezdte a „beleszokást”. Nem fogadta el a felajánlott külön étkezést (a nevelők számára külön főzött az egyik dada az igazgatói lakosztály konyháján), azt ette, amit a gondozottak, ott ült velük a visszhangos ebédlőteremben, takarodó után végiglátogatta a hálótermeket, az iskolai tanórákon az intézetiekkel és a falusiakkal egyforma figyelemmel bánt. Egy ártatlan megjegyzése keltette fel Dzsorden rokonszenvét.

– Nahát! Milyen helyes kis csikóhal úszik a halántékodon! – Elsétált a két padsor közt, futólag megsimogatta a fiú tüskefrizurás fejét.

A rózsaszín bőrhiba elfehéredett Dzsorden halántékán.

Az intézeti fiúk úgy tettek, mintha nem hallották volna a megjegyzést, a falusi lányok összesúgtak. A szünetben egyikük odalépett a fiúhoz, noha a falubeli gyerekek ritkán álltak szóba a „lelencekkel”.

– Mi az a csikóhal?

A fiú a nyitott ablaknál állt, az üvegre pillantva vizsgálta saját tükörképét.

– Nem tudom. Nézd meg a lexikonban!

– De buta vagy! – fintorgott a kislány. – Még nem is tanultuk a csét!

Az osztályterem hátsó falánál két üveges könyvszekrény állt, tele színes, senki által nem olvasott könyvvel, amelyeket a hátrányos helyzetű iskolák felzárkóztatására meghirdetett pályázaton nyert a városba távozott tanítónő. Dzsorden kinyitotta a szekrényt, biztos kézzel kiválasztotta a könyvek közül a gyerekeknek szerkesztett Larousse-t, és fellapozta a „cs” betűnél.

– Nincs benne – mondta.

– Na persze…! – biggyesztette ajkát csúfondáros mosolyra a kislány.

– Mit kerestek? – lépett mögéjük a tanítónő.

– A halamat – felelte a fiú.

– Hazudik a Jordán! – árulkodott a kislány. – Azt mondta, tudja a csét, pedig nem is tanultuk még!

A tanítónő kivette Dzsorden kezéből a könyvet.

– Hazudni gyáva dolog.

Dzsorden sötét szemmel nézett fel rá.

– Nem vagyok gyáva.

– Cigode more! – nyelvelt a kislány. – Gyáva minden cigány!

Dzsorden kikapta a tanítónő kezéből a Larousse-t, ismét felütötte a „cs”-nél, és kissé akadozva, de érthetően és tisztán tagolva felolvasta az első címszavakat.

A gyermekotthon igazgatójának két éve volt hátra a nyugdíjazásig. Húsz évvel korábban nyerte el az állást, akkoriban még családostól lakta a kastélyemelet keleti szárnyának négy, gyönyörűen felújított szobáját. Azóta mindhárom lánya felnőtt, egy még az országból is elmenekült, a másik kettő a fővárosba költözött, hogy minél messzebb kerüljenek gyerekkoruk gyűlölt helyszínétől, ahol zabolázhatatlan, vásott árva fiúk közt kellett „európai úrilányokká” kupálódniuk. Az igazgató felesége alighanem az unalomba halt bele; utolsó éveiben fél napokat töltött a férje számítógépénél, lakkozott ujjaival pötyögtette a klaviatúrát, végtelen sorokba rendezve a pasziánszot.

– Tévedés! – Az igazgató elnézően mosolyogott a sürgős kihallgatást kérő tanítónőre. – Biztosan kívülről tudja a kölyök a bekezdést.

– Nem bekezdés volt, hanem egy egész oldal! A fiú folyamatosan olvas, és majdnem hibátlanul számol!

– Akkor miért bukott meg kétszer is? Miért járja harmadszor az első osztályt?

– Én is ezt kérdezem magától!

Az igazgató hamarjában nem tudott válaszolni. Az előző tanítónő már a felesége életében a szeretője volt. Az agilis, határozott és tehetséges tanerő mindent elkövetett volna, hogy legalább fél tizeddel emelje az intézet lakóinak tanulmányi átlagát. A májfoltos halántékú, bolond cigány gyerekkel mégse tudott eredményt elérni. Márpedig ha neki nem sikerült, akkor a kis koszos belül éppolyan sötét, mint kívül.

– Nézze, Julika, ugye szólíthatom így… Maga csak három hónapja van nálunk. A mi gondozottjaink legtöbbje bizonytalan származású, árva vagy félárva kölyök, hál' istennek egészségesek, mint a makk, maga is látja, nyár óta lakatlan a betegszobánk, de ami a tanulmányi előmenetelüket és viselkedéskultúrájukat illeti… Kutyából nem lesz szalonna.

– Én is tudok közmondásokat! – Júlia hangja remegett. – Fejétől bűzlik a hal!

Az igazgató arcáról elröppent a jóságos mosoly.

– Ha nem tetszik magának nálunk, vagy túlságosan nehéznek találja az itteni munkát…

– Nem rólam van szó – makacskodott a tanítónő –, hanem egy gyerekről!

– Ötven gyerekről! – nyomta meg a szót az igazgató. – Egy jottányit se használna nekik, ha egyikük miatt megszállna minket egy vizsgálóbizottság, hogy felülbírálja az eddigi eredményeinket, netán visszaminősítsenek…

– Semmi ilyesmire nincs szükség. Elég, ha Jordán holnaptól a második vagy a harmadik osztályba jár.

– Nem értem, hogy juthat eszébe ilyen csacsiság. – Az igazgató visszanyerte magabiztos, leereszkedő modorát. – Minden évben leadtuk a szabályos jelentések tömkelegét, a felettes szerveink a legnagyobb megelégedéssel nyugtázták a…

– Értem – bólintott a tanítónő.

Az igazgató hirtelen gyámoltalanná vált.

– Julika. Nem akarok botrányt.

– Júliának hívnak, és holnaptól elszámol nekem napi két túlórát.

Másnaptól Dzsorden külön padba került, s míg a többiek fennhangon, szótagolva olvastak, neki önálló fogalmazást kellett írnia. Egy kutyáról írt. A korcsot Dzsipszinek hívták, értette az emberi beszédet, és maga is ki tudott mondani olyan egyszerű szavakat, mint a cigány, dögkút, erdő, faszom, geci, halott, igen, kurva, leszarom, madár, nem, pina, rohadék, sötét, szép, takony, utál, üvölt, vér. A kutya fehér bőrű, kék szemű fiúcskával járta az erdőt. Ürgét öntöttek, nyulat fogtak, fácánt ütöttek, teletömték magukat szamócával, beszöktek a bezárt taszári reptérre, az eget fürkészve beszélgettek a világ dolgairól.

– Szép – mondta a kutya.

A felhőtlen ég távolában csillogó pont tűnt fel. Ahogy közeledett, dübörgő hang töltötte be az eget.

– Madár? – A kutya a fiú combjához húzódott.

A csillogó pont hatalmas, ezüst repülőgéppé változva leszállt a magasból, sivítva eléjük gurult.

– Faszom – mondta a kutya.

Kinyílt a repülő üvegteteje, fekete férfi bukkant fel alóla, odaintett nekik. A kutya feltápászkodott, és bal mellső mancsát megemelve, félrebillentett fejjel nézte a gépmadarat.

– Geci! – vakkantotta.

A fiú odafutott a repülőhöz.

– Apa…?

– Takony – mondta a kutya.

A fiú felhúzta magát a gép szárnyára, végigszaladt rajta a törzsig. A fekete pilóta besegítette maga mellé, a pilótaülésre.

– Leszarom – mondta a kutya.

A tanítónő elolvasta a helyesírási hibáktól hemzsegő fogalmazványt (amelynek végén a repülő elrepült, a kutya többé nem ejtett ki a száján emberi szavakat), és megsimogatta Jordán fejét.

– Ebéd után megbeszéljük.

Levitte az alagsori szobájába, leültette a sezlonra, ő maga a kis asztalnál foglalt helyet.

– Verd ki a fejedből ezt a szamárságot!

– Beszélt – mondta Dzsorden.

– Nem a kutyádra gondoltam.

Dzsorden a tanítónőre emelte a szemét.

– Értem fog jönni az apám.

– Senki nem jön érted.

A fiú tekintete megrebbent.

– Soha?