Theodor

Fontane

Effie

Briest

Fordította

Hessky Orsolya

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Első fejezet       4

Második fejezet       9

Harmadik fejezet       11

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Első fejezet

A hohen-cremmeni udvarház előtt, amely már Georg Wilhelm választófejedelem idejében is a Briest család tulajdonában volt, élesen tűzött a nap a falusi utcára, míg a kert és a park felőli oldalon a derékszögben illeszkedő mellékszárny széles árnyékot vetett előbb a fehér és zöld kövekkel kirakott folyosóra, majd azon túl egy nagy, kánnával és rebarbarabokrokkal díszes kerek virágágyra, amelynek közepén napóra állt. Pár lépéssel odébb, pontosan az oldalszárny irányával és fekvésével megegyezően futott a templomkert kis levelű borostyánnal borított fala; ezen csupán egyetlen kis, fehérre festett vasajtó látszott ki, amely mögött a hohen-cremmeni zsindelyes torony ragyogó – nemrégiben újraaranyozott – szélkakasa nyúlt az égbe. Az utcai szárny, a mellékszárny és a templomkert fala aprócska díszkertet övező patkót képezett, melynek nyitott felén tavacska terült el, stéggel, kikötött csónakkal, közvetlenül mellette pedig hinta állt, melynek ülőkéje elöl-hátul a már kissé ferde oszlopú tartógerendára rögzített köteleken himbálódzott. A tavacska és a kerek virágágy között a hintát félig takarva néhány óriási platánfa állt.

Az udvarház homlokzata előtti rész, a feljáró – ahol aloékkal megtöltött edények álltak és néhány kerti szék – felhős időben is kellemes és egyben sokféle szórakozást kínáló tartózkodási hely volt; olyankor azonban, amikor tűzött a nap, a ház lakói természetesen előnyben részesítették a kerti oldalt, különösen a ház úrnője és leánya, akik most is az árnyékos kövezett folyosón ültek, hátuk mögött néhány nyitott ablak, melyekre felfutott a vadszőlő. Mellettük egy kiugró kis kőlépcső nyílt, amelynek négy foka a kertből a mellékszárny magasföldszintjére vezetett. Anya és leánya szorgosan dolgoztak egy négyzetekből összevarrt oltárszőnyegen. Megszámlálhatatlan pamutgombolyag és selyemmotring tarkállott a nagy, kerek asztalon, közöttük még a villásreggeliből visszamaradt néhány desszertes tányér, és egy majolikatál, tele szép nagy egresekkel. A hölgyek sebesen és biztos kézzel öltögettek, de míg az anya egyszer sem pillantott fel munkájából, leánya, aki az Effi névre hallgatott, időről időre letette a tűt és felállt, hogy mindenféle művészi hajlításokkal és nyújtásokkal a gyógy- és szobagimnasztika teljes repertoárját bemutassa. Látnivaló volt, hogy a szándékosan kicsit tréfásra vett gyakorlatokat nagy kedvvel végzi; ahogy álltában a karját lassan felemelte, majd a tenyerét a feje fölött összetette, akkor már az anya is felnézett a munkájából, igaz, csak lopva, mert nem akarta mutatni, mennyire elragadónak találja gyermekét; pedig az anyai büszkeség teljes joggal töltötte el a szívét. Effi kék-fehér csíkos zsákruhát viselt, amelyben csak a szorosan összehúzott, bronzszínű bőröv jelezte derekát; nyaka szabadon volt, vállán széles matrózgallér terült szét. Minden mozdulatában pajkosság és kecsesség elegyedett, nevető barna szemei pedig nagyfokú, természetes okosságról, életkedvről és szívjóságról árulkodtak. „Kicsi”-nek szólították, amit egyelőre el kellett viselnie, mert a szép, karcsú mama még egyarasznyival magasabb volt nála.

Effi éppen most egyenesedett fel, hogy gimnasztikai gyakorlatait jobbra és balra fordulva folytassa, amikor a hímzésből ismét felpillantó anyja odakiáltott neki: – Talán műlovarnőnek kellett volna menned, Effi. Akkor mindig a trapézon csünghettél volna, örökké a levegőben. Szinte az az érzésem, hogy ezt szeretnéd.

–Talán igen, mama. De ha így lenne is, ki tehetne róla? Kitől örökölhettem? Csakis tőled. Vagy gondolod, hogy a papától? Szerintem ezt te sem gondolod komolyan. És aztán mondd csak, miért dugsz engem ebbe a köténybe, ebbe a fiúruhába? Néha már azt hiszem, megint rövid ruhában kell járnom. De ha igen, akkor bizony úgy fogok pukedlizni, mint egy bakfis, és ha átjönnek a rathenow-iak, akkor Goetze ezredes térdén fogok lovagolni. Miért is ne? Háromnegyed részben bácsi, és csak egynegyed részben udvarló. Te tehetsz róla. Miért nem kapok szép ruhát? Miért nem csinálsz belőlem dámát?

–Szeretnéd?

–Nem – mondta Effi, és miután odaszaladt anyjához, átölelte és viharosan megcsókolta.

–Ne olyan vadul, Effi, ne olyan szenvedélyesen. Mindig aggódni kezdek, ha ilyennek látlak… – és valóban úgy tűnt, hogy a mama komolyan tovább akarja sorolni gondjait és félelmeit… De nem jutott tovább, mert éppen ebben a pillanatban három fiatal lány lépett a kertbe a kis vasajtón keresztül, amely a templomkertet elválasztó falból nyílt, és a kerek virágágyhoz meg a napórához vezető kavicsos úton közeledett feléjük. Mindhárman integettek Effinek a napernyőjükkel, majd Frau von Briesthez siettek, hogy kezet csókoljanak neki. Az asszony hamar néhány kérdést intézett hozzájuk, aztán hívta őket, hogy legalább Effivel társalogjanak félórácskát, mivel neki magának amúgy is tennivalói volnának, a fiatalok pedig leginkább egymást közt szeretnek lenni. – Érezzétek jól magatokat – mondta, majd a mellékszárnyba vezető kőlépcsőn kisietett a kertből.

A fiatalok valóban magukra maradtak.

A lányok közül kettő – apró, kerekded kis hölgyek, akiknek kócos, vörösesszőke hajához nagyon illett a szeplő és a jókedv – Jahnke kántor gyermeke volt, aki a Hansa-szövetség, Skandinávia és Fritz Reuter feltétlen hívének vallotta magát. A kántor kedvenc költőjét, mecklenburgi földijét követve, Mining és Lining példájára a Bertha és Hertha nevet adta saját ikreinek. A harmadik ifjú hölgy Hulda Niemeyer volt, Niemeyer lelkész egyetlen gyermeke; érettebb volt, mint a másik kettő, de cserébe unalmas és beképzelt, sápatag szőkeség, enyhén kidülledő, ostoba szemekkel, amelyek mégis úgy néztek, mintha kitartóan keresnének valamit. Emiatt mondta Kitzling a huszároktól: „Nem úgy néz ki, mintha minden pillanatban Gábriel arkangyalt várná?” Effi úgy vélte, a kissé kritikus Kitzling megjegyzése telibe talált, ennek ellenére törekedett arra, hogy ne tegyen különbséget három barátnője között. Ebben a pillanatban végképp nem szándékozott ezzel foglalkozni, s miközben kezét az asztalra támasztotta, így szólt: – Rémes ez a hímzés. Hála istennek, hogy itt vagytok.

–De anyukádat elüldöztük – mondta Hulda.

–Dehogy. Ő maga mondta, hogy már amúgy is ment volna. Ugyanis vendéget vár, valami régi barátot még lánykorából; róla egyszer még mesélnem kell. Szerelmi történet hőssel és hősnővel, és lemondással végződik. Nagyon fogtok csodálkozni rajta. Egyébként mama régi barátjával már Schwantikow-ban is találkoztam – kerületi tanácsos; kellemes ember, nagyon férfias.

–Az a lényeg – mondta Hertha.

–Persze, hogy az a lényeg, „nőies nők, férfias férfiak” – ez, mint tudjátok, a papa egyik kedvenc mondása. De először segítsetek rendet rakni itt az asztalon, különben hallgathatom megint a prédikációt.

A gombolyagok egy szempillantás alatt a kosárba kerültek, és amikor mindannyian újra helyet foglaltak, így szólt Hulda:

–Akkor, Effi, most mondd el végre azt a szerelmi történetet a lemondással. Vagy nem is annyira szomorú?

–Az olyan történet, amelyben lemondás van, sose szomorú. De amíg Hertha nem vesz az egresből, addig nem tudom elkezdeni – hiszen majdnem kiesik a szeme. Egyébként vegyél, amennyit csak akarsz, utána még mindig szedhetünk. Csak dobd jó messzire a héját, vagy tudod mit, még jobb, ha ideteszed erre az újságpapírra, majd hajtogatunk belőle tölcsért és az egészet kidobjuk. Mama utálja, ha mindenfelé gyümölcshéjak hevernek; mindig azt mondja, hogy el lehet csúszni rajta és kitörik a lábunk.

–Ezt nem hiszem – mondta Hertha, miközben szorgosan eszegette az egrest.

–Én sem – jegyezte meg Effi. – Gondoljatok bele, naponta legalább kétszer vagy háromszor elesem, de még soha nem tört el semmim. Egy rendes láb nem törik el olyan gyorsan, legalábbis az enyém biztos nem, és a tiéd sem, Hertha. Te mit gondolsz, Hulda?

–Ne kísértsd a sorsodat; aki elbízza magát, megszégyenül.

–Mindig úgy beszélsz, mint egy nevelőnő! Született aggszűz vagy.

–Mégis remélem, hogy még férjhez megyek. Talán előbb is, mint te.

–Hát az lehet. Azt hiszed, hogy én arra várok? Még csak az hiányozna. Egyébként is, úgyis lesz férjem, lehet, hogy nemsokára. Emiatt nem aggódom. Épp a múltkor mondta a kis Ventivegni, innen szemből: Effi kisasszony, mibe fogadunk, hogy még ebben az évben leánybúcsú lesz és esküvő?

–És te mit feleltél?

–Lehetséges, mondtam, lehetséges. Hulda a legidősebb, bármelyik nap férjhez mehet. De nem ezt akarta hallani, ezért azt mondta, hogy nem, egy másik ifjú hölgyre gondolt, aki éppen olyan barna, mint amilyen szőke Hulda kisasszony. És közben nagyon komolyan nézett rám… De csak beszélek itt, és közben elfelejtkezem a történetemről.

–Igen, mindig elkalandozol, mintha nem is akarnád elmesélni.

–De, akarom, csak tényleg mindig elkalandozom, mert az egész egy kicsit furcsa, már-már romantikus.

–De hiszen azt mondtad, hogy egy kerületi tanácsosról szól.

–Igen, kerületi tanácsosról szól. Geert von Innstetten a neve, báró Innstetten.

A három lány nevetett.

–Min nevettek? – kérdezte Effi kissé sértődötten. – Mi a baj?

–Jaj, Effi, nem akarunk megsérteni se téged, se a bárót. Azt mondtad, hogy Innstetten? Geert? Errefelé senkit nem hívnak így. De hát persze, a nemesek nevében gyakran vannak cifra dolgok.

–Hát igen, drágám, gyakran. Éppen ezért nemesek. Megengedhetik maguknak, és minél jobban visszamegyünk, úgy értem, időben, annál inkább megengedhetik maguknak. De hát ti ezt nem értitek, már ne vegyétek rossz néven. Azért még jó barátok maradunk. Tehát Geert von Innstetten, és báró. Épp annyi idős, mint a mama, napra pontosan.

–És anyukád tulajdonképpen hány éves?

–Harmincnyolc.

–Szép kor.

–Az is, főleg, ha valaki úgy néz ki, mint a mama. Tulajdonképpen szép nő, nem gondoljátok? És olyan jól csinál mindent, biztosan és mégis finoman, nem olyan helytelenül, mint a papa. Ha fiatal hadnagy lennék, biztosan beleszeretnék a mamába.

–De Effi, hogy mondhatsz ilyet? – kérdezte Hulda. – Ez a negyedik parancsolat ellen van.

–Badarság. Hogy lehetne ez a negyedik parancsolat ellen? Szerintem a mama örülne, ha megtudná, hogy ezt mondtam.

–Az bizony lehet – szakította félbe Hertha. – De mondd most már a történetet.

–Most már elkezdem, ne aggódj… Tehát báró Innstetten! Amikor még húszéves se volt, odaát állomásozott a rathenow-iaknál, sokat jött-ment a birtokokon és legszívesebben Belling nagyapánál időzött Schwantikow-ban. Persze nem a nagypapa miatt volt annyit odaát, és ha a mama erről mesél, bárki láthatja, hogy ki miatt. Szerintem kölcsönös volt a dolog.

–Aztán mi lett?

–Hát, az lett, aminek lennie kellett, ami mindig is van. Innstetten még túl fiatal volt, és amikor a papa – aki akkor már lovagi tanácsos volt és övé volt Hohen-Cremmen – megjelent a színen, akkor a mama nem sokat gondolkodott, hanem hozzáment és von Briest asszonyság lett belőle. És a másik, ami még jött, hát, tudjátok… a másik én vagyok.

–Igen, a másik te vagy, Effi – mondta Bertha. – Hála istennek. Ha másképp lett volna, akkor te nem lennél. De mondd, mit csinált Innstetten, mi lett belőle? Nyilván nem vetett véget az életének, különben ma nem várnátok őt.

–Nem, nem lett öngyilkos, de egy kicsit mégis valami olyasmi.

–Megpróbálta?

–Még azt sem. De nem akart tovább a közelben maradni, a katonaéletet is valahogy megutálta akkoriban. Békeidők jártak. A lényeg az, hogy leszerelt és elkezdett jogot tanulni, ahogy a papa mondja, igazi megszállottsággal. Csak amikor jött a hetvenes háború, akkor vonult be újra, de nem a régi helyére, hanem a perlenbergiekhez, ki is tüntették. Nem csoda, hisz nagyon kemény férfi. És nem sokkal a háború után máris megint az iratokkal foglalkozott, és állítólag Bismarck nagyra tartja, és persze a császár is, és így történt, hogy kerületi tanácsos lett a kessini kerületben.

–Mi az, hogy Kessin? Nem ismerek erre semmiféle Kessint.

–Nem, nem is itt van a mi környékünkön. Jó darabot kell menni, Pomerániában van, sőt Hátsó-Pomerániában, ami nem mond semmit, mivel fürdőhely – ott minden fürdőhely –, és báró Innstetten most tulajdonképpen rokonlátogatásra érkezett vagy valami ilyesmi. Régi barátokat és rokonokat akar meglátogatni.

–Vannak itt rokonai?

–Igen is, nem is, attól függ, hogy vesszük. Innstettenek nincsenek errefelé, azt hiszem, egyáltalán nincsenek már. De anyai ágon van egy távoli unokaöccse, és biztos, hogy főleg Schwantikow-t és a Belling-házat akarja viszontlátni, amelyhez annyi sok emléke fűződik. Tegnapelőtt odaát volt, ma meg itt akar lenni Hohen-Cremmenben.

–És mit szól hozzá a papád?

–Semmit. Nem olyan. És különben is jól ismeri a mamát. Csak piszkálja őt ezzel.

Ebben a pillanatban delet ütött az óra, de mielőtt befejezhette volna, már megjelent Wilke, Briesték házának tótumfaktuma, hogy a következőket mondja Effi kisasszonynak: – A nagyságos asszony kéri, hogy a nagyságos kisasszony időben készüljön el a toalettjével; a báró úr egy órakor már bizonyára itt lesz. – És miközben Wilke mindezt közölte, már el is kezdett rakodni a kisasszonyok asztalán, elsőként mindjárt az újságpapír után kapva, amelyen az egreshéjak feküdtek.

–Nem, Wilke, hagyd csak, a héjak… az a mi dolgunk. Hertha, neked kell megcsinálnod a tölcsért, és tégy bele egy követ, hogy jobban elsüllyedjen. Aztán indulunk, és hosszú gyászmenet után eltemetjük a nyílt tengeren.

Wilke mosolygott. – Nagy mókamester a mi kisasszonyunk – gondolhatta magában; de Effi, miközben a tölcsért a sebtében összehajtott terítő közepére tette, így szólt: – Akkor fogjuk meg a négy sarkát és énekeljünk valami szomorút.

–Könnyű azt mondani, Effi. De hát mit énekeljünk?

–Hát csak valamit, teljesen mindegy, csak ú-ra rímeljen; az ú mindig olyan gyászos hang. Akkor énekeljük azt, hogy: bú, bú, mindenki szomorú… – és miközben Effi ünnepélyesen énekelni kezdett, mind a négyen megindultak a stég felé, beszálltak a kikötött csónakba, majd a kavicsnehezékkel ellátott csomagocskát lassan belecsúsztatták a tavacskába.

–Hertha, a te bűnöd ezzel elsüllyedt – mondta Effi –, de közben egyébként eszembe jutott, hogy régebben szegény, boldogtalan nőket is süllyesztettek el így csónakból, természetesen a hűtlenségük miatt.

–De ugye nem itt?!

–Nem, nem itt – nevetett Effi –, itt nem fordul elő ilyesmi. Konstantinápolyban – most jut eszembe, hogy ezt neked is éppúgy tudnod kell, mint nekem, mert ott voltál, amikor Holzapfel tanár úr a földrajzórán erről mesélt.

–Igen – mondta Hulda –, mindig ilyeneket mesélt. De hát az ilyesmit elfelejti az ember.

–Én nem. Én megjegyzem.

Második fejezet

Még egy darabig beszélgettek, hol felháborodva, hol elégedetten emlegették fel közös iskolai óráikat, valamint Holzapfel tanító számos illetlenségét – igen, ezekről sose lehetett eleget csevegni –, mígnem Hulda egyszer csak így szólt: – Effi, itt az idő. Úgy nézel ki, igen, hogy is mondjam, úgy nézel ki, mintha most jöttél volna cseresznyeszüretből, mindened gyűrött; ez a lenvászon olyan könnyen gyűrődik, és az a nagy, fehér gallér… de komolyan! Már tudom, úgy festesz, mint egy hajósinas.

–Midshipman [kadétiskolás], ha kérhetem. Tegyünk ennyi engedményt a nemes származásnak. Egyébként akár hajósinas, akár kadét, papa nemrégiben megint megígérte, hogy felállít nekem egy árbocot, itt mindjárt a hinta mellett, vitorlarúddal és kötélhágcsóval. De komolyan, nagyon fog tetszeni, ha felvonhatom a zászlócskámat, azt nem engedem át senkinek. És te, Hulda, te a másik oldalról mászol majd fel, és fent a levegőben hurrázunk majd és megcsókoljuk egymást. Ördög és pokol, ez nagyon jó lenne!

–Ördög és pokol… ez meg megint micsoda… te tényleg úgy beszélsz, mint egy kadét. Nem hiszem, hogy utánad másznék, én nem vagyok olyan vakmerő. Jahnkénak igaza van, amikor azt mondja, hogy túl sokat örököltél a Belling-ágról, a mamád oldaláról. Én csak egy tiszteletes lánya vagyok.

–Jaj, ne mondd már. Lassú víz partot mos. Emlékszel még, amikor Briest unokaöcsém kadétkorában itt volt, te pedig lecsúsztál a pajta tetejéről? És miért? Nahát, nem árulom el. De gyertek, hintázzunk, ketten-ketten mindkét oldalon, biztos nem szakad le, de ha nincs kedvetek hozzá – mert látom, hogy megint lóg az orrotok –, akkor fogócskázzunk. Van még negyedórám. Még nem szeretnék bemenni, csak azért, hogy köszönjek egy kerületi tanácsosnak, aki ráadásul Hátsó-Pomerániában kerületi tanácsos. Öregecske is, majdnem az apám lehetne, és ha tényleg kikötővárosban lakik, mert Kessin valami olyasmi, akkor ebben a matrózruhában biztosan tetszem majd neki. Az uralkodók, ha valakit fogadnak – ennyit tudok a papától –, mindig a vendég vidékére jellemző viseletet öltenek. Szóval csak semmi izgalom… gyorsan, gyorsan, én már futok is, a pad mellett van a „vár”!

Hulda tett volna még néhány ellenvetést, de Effi már a kavicsos úton nyargalt felfelé, először jobbra, aztán balra, majd el is tűnt a szemük elől. – Effi, ez nem ér, nem bújócskát játszunk, hanem fogócskát – ilyen és ehhez hasonló szemrehányásokat tettek neki barátnői, miközben megpróbálták utolérni a kerek virágágyáson és az oldalt álló két platánon túl. Effi egyszer csak előbújt rejtekhelyéről és gond nélkül – hiszen már üldözői háta mögé került – háromig számolva odaért a pad mellé.

–Hol voltál?

–A rebarbarabokrok mögött; akkora levelei vannak, nagyobbak a fügefalevélnél is…

–Pfuj…

–Dehogyis! Nektek pfuj, mert vesztettetek. Hulda a nagy szemeivel megint nem látott semmit, olyan ügyetlen. – És Effi újra a kerek virágágyás mögé, a tó irányába futott, talán mert az volt a szándéka, hogy egy ott álló, sűrű mogyoróbokor mögé bújjon, hogy aztán a templom udvarát és az elülső szárnyat érintő nagy kerülővel ismét elérje az oldalszárnyat és a „várat”. Jól kiszámított mindent, de még mielőtt félig megkerülte volna a tavat, hallotta, hogy a ház felől a nevét kiáltják, és mikor megfordult, látta, hogy anyja a kőlépcső felől zsebkendőjével integet neki. Még egy pillanat, és Effi már előtte állt.

–Még mindig kötényben vagy, pedig a vendég már itt van. Sohasem vagy pontos.

–Nem én nem vagyok pontos, hanem a vendég jött hamarabb. Még nincs egy óra, még bőven nincs egy –, majd az ikrek felé fordulva – Hulda messze lemaradt – odakiáltott nekik: – Játsszatok csak tovább; mindjárt itt vagyok.

Effi és a mama a következő pillanatban belépett a kertre nyíló nagy terembe, amely szinte az egész oldalszárnyat kitöltötte.

–Mama, ne veszekedj velem. Tényleg még csak fél van. Miért jön ilyen korán? Az úriemberek nem késnek, de még kevésbé érkeznek korán.

Frau von Briest meglehetős zavarban volt, Effi azonban szeretettel átölelte: – Ne haragudj, sietni fogok, tudod, hogy gyors is tudok lenni, és Hamupipőke öt perc alatt hercegnővé változik. Ennyit igazán várhat, vagy addig csevegjen papával.

Anyjának biccentve Effi fürge lábakkal indult volna a kis vaslépcső felé, amely a teremből az emeletre vezetett. Frau von Briest azonban, aki bizonyos körülmények között nem ragaszkodott a konvenciókhoz, hirtelen visszatartotta a tovasiető Effit, egy pillantást vetett az oly vonzó fiatal teremtésre, aki a játék izgalmától még mindig kipirulva állt előtte, üdén, mint maga az élet. Az anya szinte bizalmasan így szólt: – Végül is legjobb lesz, ha így maradsz. Igen, maradj csak. Nagyon is jól nézel ki. De ha nem így lenne, akkor is felkészületlenül festesz, és ebben a pillanatban ez a lényeg. Meg kell mondanom, édes kislányom – megfogta Effi két kezét –, meg kell ugyanis mondanom…

–De mama, mi bajod van? Egészen megijesztesz.

–… meg kell ugyanis mondanom, Effi, hogy Innstetten báró éppen most kérte meg a kezedet.

–Megkérte a kezemet? De komolyan?

–Ez nem olyan dolog, amellyel viccelni lehet. Láttad őt tegnapelőtt, és azt hiszem, tetszett neked. Persze idősebb nálad, ami mindent egybevetve szerencse, ráadásul jellemes ember, társadalmi helyzete és modora jó, és ha nem mondasz nemet, amit az én okos Effimről nem is hiszek, akkor már húszéves korodban ott tarthatsz, ahol mások negyvenéves korukban. Bőven lehagyod anyádat is.

Effi hallgatott és kereste a választ. De még mielőtt megtalálta volna, már hallotta is apja hangját a szomszédos, még a főszárnyon található hátsó szobából, s rögtön ezután a papa – az ötven körül járó, jó karban lévő, kifejezett jóindulatot árasztó von Briest lovagi tanácsos – s vele a karcsú, sötét hajú, merev derekú Innstetten báró átlépte a kerti szalon küszöbét.

Effit a férfi láttán ideges reszketés fogta el; de nem sokáig, mert épp amikor Innstetten barátságosan meghajolva feléje indult, a középső, tárva-nyitva álló, vadszőlővel félig benőtt ablakban felbukkant az ikrek vörösesszőke feje, és Hertha, a legpajkosabb, bekiáltott a szobába: – Effi, gyere!

Ezután lebukott a párkány alá, a két nővér pedig leugrott a pad támlájáról, amelyen addig álltak, és már csak csendes kuncogásukat és nevetésüket lehetett hallani.

Harmadik fejezet

Báró Innstetten és Effi Briest még aznap eljegyezték egymást. A menyasszony joviális édesapja, aki nem könnyen találta fel magát az ünnepélyes helyzetben, az eljegyzési ebéden köszöntötte az ifjú párt, amit Frau von Briest – aki közben a tizennyolc évvel korábbi eseményekre gondolt – nem tudott megindultság nélkül hallgatni; ő nem lehetett az, hát most a lánya – mindent egybevetve ugyanolyan jó, talán még jobb is. Hiszen Briest mellett el lehetett élni, annak ellenére, hogy kissé fantáziátlan volt, néhanapján pedig megengedett magának némi frivolságot is. Az ünnepi ebéd végén, amikor már a fagylaltot is körbekínálták, a lovagi tanácsos ismét magához ragadta a szót, hogy második felszólalásában indítványozza az általános tegeződést. Közben átölelte Innstettent és megcsókolta a bal orcáját. Ezzel azonban még nem fejezte be mondandóját, hanem javasolta, hogy a tegeződésen kívül házi használatra intimebb neveket és címeket vezessenek be, egyfajta kedélyességi sorrend felállításával, természetesen a jogos, azaz a kiérdemelt sajátosságok megőrzésével. Felesége számára, mondta a tanácsos, vélhetőleg továbbra is a „mama” lenne a legajánlatosabb (hiszen vannak fiatal mamák is). Saját maga számára, lemondva a megtisztelő „papa” megszólításról, egészen egyszerűen a Briestet véli a legjobbnak, már csak azért is, mert olyan szép rövid. És ami a gyerekeket illeti – bár ennél a szónál, szemtől szemben a csak mintegy tizenkét évvel fiatalabb Innstettennel, meg kellett erőltetnie magát –, nos, az Effi az Effi, a Geert pedig Geert. A Geert, ha nem téved, annyit jelent, hogy vékony, magasba szökő fatörzs, így hát Effi a borostyán, amelynek a fatörzsre kell tekerednie. A jegyesek e szavaknál kissé zavartan pillantottak egymásra, Effi tekintetében ugyanakkor még ott volt a gyermeki élénkség kifejezése, Frau von Briest azonban így szólt: – Briest, beszélj, ha akarsz, és mondd, amit akarsz, de ha kérhetlek, akkor hagyd a költői képeket, mert a líra kívül esik a te világodon. – Erős szavak voltak ezek, a beszélőt azonban nem ejtették zavarba, sőt inkább egyetértett velük. – Bizonyára igazad van, Luise.

Az étkezés befejeztével Effi azonnal engedélyt kért, hogy átlátogathasson a lelkészékhez. Útközben töprengett: – Azt hiszem, Hulda mérges lesz. Most hát mégis megelőztem, mindig olyan hiú és beképzelt volt. – De nem úgy történt, ahogy Effi gondolta; Hulda kifejezetten jól tartotta magát, nagyon jól viselkedett, a bosszúság és a kellemetlenség érzésének kimutatását meghagyta anyjának, a lelkész feleségének, aki aztán meglehetősen furcsa megjegyzéseket tett. – Igen, igen, így megy ez. Hát persze. Ha nem lehet az anyával, akkor legyen a lánya. Ez ismerős. A régi családok mindig összetartanak, és ugye suba a subával… – Az öreg Niemeyer nagyon felmérgesedett ezen a műveletlenségre és illetlenségre valló beszéden és ismét panaszkodni kezdett, hogy gazdasszonyt vett feleségül.

A lelkészéktől Effi természetesen Jahnke kántorékhoz futott; az ikrek már lesték, hogy mikor jön, és az előkertben vártak rá.

–No, Effi – mondta Hertha, miközben mindhárman a jobbra és balra is virágzó büdöskék között sétálgattak –, no, Effi, igazából hogy vagy?

–Hogy vagyok? Ó, egész jól. Már tegeződünk, és a keresztnevünkön szólítjuk egymást. Geertnek hívják, de most jut eszembe, hogy ezt már mondtam nektek.

–Igen, már mondtad. De annyira aggódom. Ő lenne az igazi?

–Hát persze, hogy ő az igazi. Ezt te nem érted, Hertha. Mindenki az igazi. Persze legyen nemesi származású, legyen pozíciója és legyen jó megjelenésű.

–Istenem, Effi, miket mondasz! Máskor nem szoktál így beszélni.

–Nem, máskor nem.

–És máris nagyon boldog vagy?

–Ha az ember két órája jegyezte el magát, akkor persze, hogy boldog. Legalábbis úgy képzelem.

–És egyáltalán nem – na, hogy is mondjam – kínos neked a dolog?

–De, egy kicsit kínos, de nem nagyon. És azt hiszem, el fog múlni.

A lelkész és a kántor házában tett látogatás után, amely nem tartott tovább fél óránál, Effi visszatért a házba, ahol a verandán ülve éppen kávézni kezdett a társaság. Após és veje a kavicsos úton sétált fel és alá a két platánfa között. Briest a kerületi tanácsosi állás nehézségeiről beszélt; neki is többször felajánlották, mondta, de mindannyiszor köszönettel visszautasította. – Mindig is azt szerettem legjobban, ha szabadon rendelkezhetem a dolgaim fölött, nem pedig azt – már megbocsáss –, ha az embernek állandóan felfelé kell pislognia. Az ember akkor csak a feletteseire tud figyelni. Ez nem nekem való. Itt viszont szabadon élek, és örülök minden friss hajtásnak, amely a vadszőlőn kinő.

Még mondott néhány hasonló, nem hivatalosnak tűnő dolgot, és időről időre röviden elnézést kért – már megbocsáss. Innstetten automatikusan bólogatott, de tulajdonképpen nem nagyon követte Briestet, sokkal inkább szinte megbabonázva bámult újra és újra a vadszőlőre az ablakban, amelyről Briest az imént beszélt, s miközben követte apósát, úgy tűnt neki, mintha újra látná az ikrek vörösesszőke fejét a szőlőindák között, és hallaná a lelkes hangot: – Effi, gyere!

Nem hitt a jelekben vagy hasonlókban, épp ellenkezőleg, minden efféle babonát visszautasított. Ettől a két szótól azonban nem tudott szabadulni. És miközben Briest tovább szónokolt, Innstetten egyre csak arra gondolt, hogy ez a kis közjáték mégiscsak több volt, mint merő véletlen.

Innstetten, aki csupán rövid szabadságra érkezett, és másnap már el is utazott, megígérte, hogy megpróbál mindennap írni. – Igen, tedd meg – mondta Effi. Ezek a szavak igazán a szívéből jöttek, hiszen évek óta nem tudott szebb dolgot elképzelni annál, mint amikor születésnapi levelet kap. Mindenkinek írnia kellett neki ebből az alkalomból. Ki nem állhatta azokat a leveleket, amelyekben olyan megjegyzések álltak, mint „Gertrud és Klara szívélyes üdvözletüket küldik”; Gertrud és Klara, ha Effi barátnői akartak maradni, jól is tették, ha külön-külön írtak Effinek, és különleges bélyeget ragasztottak a levélre, amelyet lehetőleg – mivel Effi születésnapja az utazásuk idejére esett – Svájcban vagy Karlsbadban kellett feladniuk.

Innstetten, ahogy megígérte, valóban mindennap írt; ám leveleinek érkezését még örvendetesebbé tette, hogy hetente csak egyszer várt rövidke választ. Azt meg is kapta, tele bájosan semmitmondó és őt minden alkalommal elbűvölő tartalommal. A komolyabb megbeszélnivalókat – az esküvővel kapcsolatos időpontokat, kelengyét és berendezést illető, valamint a háztartással kapcsolatos kérdéseket – Frau von Briest intézte vejével. Innstetten már három éve töltötte be hivatalát, kessini háza nem fényűzően, de pozíciójának megfelelően volt berendezve, Frau von Briest pedig kívánatosnak tartotta, hogy levelezésük alapján képet alkothasson magának arról, milyen is a lakása, nehogy fölösleges dolgokat szerezzenek be. Végül, mikor Frau von Briest már mindenről megfelelően tájékozódott, elhatározták, hogy anya és lánya Berlinbe utaznak, hogy beszerezzék – Briest kifejezésével élve – Effi hercegnő „trousseau”-ját. Effi nagyon örült a berlini utazásnak, különösen, amikor kiderült: apja beleegyezett, hogy lakosztályt béreljenek a Hotel du Nordban. „Az árát le lehetne vonni a hozományból; Innstettennek úgyis mindene megvan.” Effi – ellentétben anyjával, aki egyszer s mindenkorra kikérte magának az efféle fösvénykedést – örömmel beleegyezett, tekintet nélkül arra, hogy apja komolyan gondolta-e, amit mondott, vagy tréfának szánta. Gondolatban ugyanis a bevásárlólistájukra felvett Spinn und Menckénél, Goschenhofernél és hasonló cégeknél sokkal inkább foglalkoztatta, hogy milyen benyomást keltenek majd a table d’hôte-nél ők ketten, anya és lánya. Effi élénk fantáziájának megfelelően viselkedett akkor is, amikor a várva-várt berlini hét végre elérkezett. Dagobert, az unokabáty az Alexander-ezrednél szolgáló rendkívül vidám és nagyhangú fiatalember, aki a Fliegende Blättert járatta és naplót vezetett a legjobb viccekről – minden szabad órájában a hölgyek rendelkezésére állt. Így aztán Kranzlernél a sarokablak előtt kaptak helyet, főidőben a Café Bauernél is, délután pedig vele együtt kocsiztak ki az állatkertbe, hogy megnézzék a zsiráfokat, amelyekről az ifjú Briest, akit egyébként Dagobertnek hívtak, előszeretettel állította a következőket: – Úgy néznek ki, mint a nemes vénkisasszonyok. – Minden nap a program szerint telt, a harmadik vagy negyedik napon, ahogyan korábban tervezték, a képtárba mentek, mert Dagobert meg akarta mutatni unokahúgának a Holtak szigetét. – Unokahúgom ugyan éppen ott tart, hogy férjhez megy, de talán mégis jó lesz, ha a Holtak szigetét még az előtt megismeri. – Nénikéje a legyezővel feléje suhintott, de a kegyes pillantástól, mellyel e mozdulatát kísérte, a fiatalember nem érezte szükségesnek, hogy a hangnemen változtasson. Mennyeien érezték magukat mindhárman, nem utolsósorban az unokabáty, aki nagyszerűen értett a hölgyek kísérgetéséhez és az apró nézeteltérések gyors elsimításához. Kisebb véleménykülönbségek, amint az anya és leánya között lenni szokott, egész idő alatt folyamatosan támadtak, ám szerencsére soha nem az elvégzendő bevásárlások alatt. Effinek teljesen mindegy volt, hogy valamely dologból hat darabot vagy akár három tucatot vesznek-e, amikor pedig úton hazafelé az árakról beszélgettek, mindig összekeverte a számokat. Az egyébként – főleg saját szeretett lányával – annyira kritikus Frau von Briest ezt a látszólagos érdektelenséget nemcsak könnyen vette, de előnyöket is felfedezni vélt benne. – Ezek a dolgok – mondta magának – nem jelentenek sokat Effinek. Effi igénytelen. Saját elképzelései szerint, saját álmainak él, és ha Friedrich Karl herceg felesége elhajtana mellettünk, és a kocsijából köszöntené őt, annak sokkal jobban örülne, mint egy egész láda fehérneműnek.

Ez mind igaz is volt, de csak félig. A többé-kevésbé hétköznapi dolgok birtoklása Effi számára valóban nem volt különösebben fontos, de amikor a mamával fel és alá sétált a Lindenen, és a Demuth-üzletek legszebb kirakatait nézegette, hogy az esküvő után tervezett olaszországi utazáshoz is bevásároljon, megmutatkozott valódi jelleme. Csak a legelegánsabb holmi tetszett neki, és ha nem kaphatta meg a legjobbat, akkor a második legjobb dologról máris lemondott, mivel az már egyáltalán nem kellett neki. Igen, tudott lemondani, ebben igaza volt a mamának, és ebben a lemondásban valóban volt valami igénytelenség; de ha kivételesen valamit tényleg akart, akkor annak rendkívülinek kellett lennie. Ebben igényes volt.