Alfred Adler

ÉLETÜNK

JELENTÉSE

Fordította

S. Nyirő József

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

1. Az élet értelme       5

2. A lélek és a test

3. A kisebbrendűségi érzés és a fölényre való törekvés

4. Az első emlékek

5. Az álmok

6. A család hatása

7. Az iskola hatása

8. A serdülőkor

9. A bűn és megelőzése

10. A munka és a hivatás

11. Az ember és a másik ember

12. A szerelem és a házasság

Ajánlom e könyvet az emberiség családjának

és a család minden tagjának abban

a reményben, hogy megtanulják belőle, miként

lehet jobban megérteni önmagunkat.

1.       AZ ÉLET ÉRTELME

Mi, emberek, értelemmel bíró viszonyok világában élünk. Soha sincs dolgunk csupasz tényekkel, a tényeket mindig úgy tapasztaljuk, hogy valamilyen jelentőségük van az emberek számára. Tapasztalásunkat már forrásánál meghatározzák emberi céljaink. Az anyagként felhasználható bármilyen "fa" "az ember viszonylatában fa", a "kő" "követ" jelent, "amennyiben tényező lehet az emberi életben". Ha valaki megpróbálna elvonatkoztatni a dolgok jelentésétől, hogy csak a tényekkel törődjön, nagyon boldogtalan volna: elszigetelődne embertársaitól, cselekedetei sem az ő számára, sem senki más számára nem volnának hasznosak, egyszóval értelmetlenek volnának. De egyetlen emberi lény sem tud értelem nélkül élni. A valóságot mindig annak az értelemnek a révén tapasztaljuk, amelyet mi tulajdonítunk neki: nem önmagában, hanem mint olyasvalamit, aminek már értelmet tulajdonítunk. Ezért kézenfekvő feltételeznünk, hogy ez az értelem mindig többé-kevésbé fogyatékos, tökéletlen, sőt sohasem teljesen helytálló. Értelemmel bíró viszonyaink világa hibákkal teli világ. Ha megkérdezünk valakit: "Mi az élet értelme?", az illető talán nem tud válaszolni. Az emberek általában nem törik a fejüket ezen a kérdésen, és nem próbálnak választ adni rá. Mégis igaz, hogy a kérdés olyan régi, mint az emberiség története, és hogy manapság is fiatalok ─ meg öregek is ─ gyakran így fakadnak ki: "De minek ez az egész? Mi az értelme az életnek?" Ezt a kérdést persze csak azért teszik fel, mert valamiben éppen vereséget szenvedtek. Amíg életük hajója simán hasítja a vizet, és nem érik őket súlyos megpróbáltatások, nem fogalmazzák meg ezt a kérdést. Az ember tettei azok, amelyekkel elkerülhetetlenül felteszi és megválaszolja a kérdést. Ha befogjuk fülünket, hogy ne halljuk szavait, és megfigyeljük cselekedeteit, azt látjuk, hogy ennek az embernek van saját, egyéni felfogása "élete értelméről", és valamennyi állásfoglalása, magatartása, mozdulata, kifejezési formája, modora, becsvágya, szokása és jellemvonása összhangban van ezzel az értelemmel. Így viselkedik, mintha az élet meghatározott értelmezésére hagyatkozhatna. Minden tette a világról és önmagáról előzetesen megalkotott meghatározott véleményen alapul, azaz egy ítéleten: "Ilyen vagyok én, és ilyen az univerzum", vagyis azon az értelmen, amelyet önmagának, illetve az életnek tulajdonít. Az élet értelméről annyi elképzelés van, ahány ember, és, mint már sejtettük, valamennyi elképzelés többé-kevésbé hibás. Senkinek sincs teljesen hibátlan felfogása az élet értelméről; másrészt viszont el kell ismernünk, hogy teljesen hibásnak nem minősíthető egyetlen olyan felfogás sem, amely akár csak általában is megfelel a célnak. Az élet értelméről alkotott valamennyi elképzelés változat, fokozat e két határ között. Mindazonáltal e változatok között meg tudunk különböztetni olyanokat, amelyek jobb, illetve másmilyeneket, amelyek rosszabb válaszokat adnak: némelyik csak csekély mértékben hibás, mások viszont nagymértékben hibásak. Meg tudjuk állapítani, végtére is mi a közös a jobb elképzelésekben, és mi hiányzik a csekélyebb értékűekből. Ezen az úton eljuthatunk az "élet értelmének" tudományosan megalapozott felfogásához, az élet értelméről alkotott helyes elképzelés közös ismérvéhez, olyan felfogáshoz, amely lehetővé teszi számunkra, hogy megküzdjünk ─ magunkon itt az egész emberiséget értve ─ a valósággal. Itt is le kell szögeznünk, hogy a "helyes" azt jelenti: "helyes az emberiség szempontjából", helyes az emberi lény céljai és érdekei szempontjából. Csak ez és csak így helyes, mert nincsen más szempont, és ha lenne is másik, nem lenne köze hozzánk, nem tudnánk felfogni, a mi szempontunkból nem volna jelentősége.

Minden embernek három fő kötelessége van; mindenekelőtt ezeknek kell eleget tennie. Számára ezek jelentik a valóságot. Mindazok a kérdések, amelyekkel szembekerül, ezekhez a kötelességekhez kapcsolódnak. Az ember kénytelen állandóan keresni a válaszokat ezekre a kérdésekre, mivel ezek mindennapos kihívást jelentenek számára, és az egyén megoldási kísérletei megmutatják, hogy mi a felfogása élete értelméről. Az első kötelesség abból adódik, hogy ezen a nyomorúságos bolygón élünk, és sehol máshol. Azok között a korlátok között és azokkal a lehetőségekkel élve kell fejlesztenünk magunkat, amelyeket ez a lakóhelyünk nyújt. Testileg és lelkileg egyaránt úgy kell fejlesztenünk magunkat, hogy folytathassuk életünket a Földön és biztosíthassuk az emberiség jövőjét. Ez külön-külön mindegyikünk számára feladat. Senki sem térhet ki előle. Bármit cselekszünk, megannyi tettünk személyes válaszunk az emberi élet körülményeire; tetteink mutatják meg, mit tartunk szükségesnek, megfelelőnek, illendőnek, lehetségesnek és kívánatosnak. Minden válasznak számolnia kell azzal a ténnyel, hogy az emberiség családjához tartozunk, és hogy az emberek a Föld lakói. Ha továbbá számításba vesszük az emberi test gyengeségét és helyzetünk bizonytalanságát, rájövünk, hogy saját életünk érdekében és az emberiség boldogulása végett szilárd alapra kell helyeznünk, előrelátón és átfogóan kell megfogalmaznunk válaszainkat és megoldási javaslatainkat. Mintha matematikai feladvánnyal állnánk szemben: törnünk kell a fejünket, hogy megtaláljuk a megoldást. Nem dolgozhatunk vaktában vagy sejtésekre alapozva, hanem rendszeresen, minden rendelkezésre álló eszköz felhasználásával kell eljárnunk. Nem találunk teljesen hibátlan megoldást, amely egyszer s mindenkorra érvényes; mindazonáltal latba kell vetnünk minden képességünket, hogy eljussunk egy megközelítő, lehető legjobb megoldáshoz. Mindig küzdenünk kell egy még jobb megoldásért, és mindegyik megoldásnak közvetlen kapcsolatban kell lennie azzal a ténnyel, hogy ide vagyunk kötve ehhez a szegény bolygóhoz, a Földhöz ─ mindazokkal az előnyökkel és hátrányokkal, amelyek ezzel a helyzettel járnak. Itt érkezünk el a második kötelességhez. Nem egyedüli tagjai vagyunk az emberi nemnek. Mások is vannak körülöttünk, az ő társaságukban élünk. Az ember gyengesége és korlátai miatt képtelen egyedül elérni céljait. Ha egyedül élne és megpróbálna egyedül megbirkózni feladataival, elpusztulna. Képtelen lenne rá, hogy fenntartsa életét, s még kevésbé lenne képes rá, hogy az emberiség fennmaradásáról gondoskodjon. Az ember mindig rászorul másokra ─ saját gyengesége, fogyatékosságai és korlátai miatt. Személyes jólétének és az emberiség boldogulásának legfontosabb előfeltétele a társadalom. Ezt a kötődést ezért az életprobléma minden megoldásának figyelembe kell vennie; a megoldás nem hagyhatja számításon kívül azt a tényt, hogy társadalomban élünk, és rég elpusztultunk volna, ha egyedül vagyunk. Ha életben akarunk maradni, érzelmeinket is össze kell hangolnunk valamennyi feladat és cél közül e legfontosabbal: hogy embertársainkkal együttműködve biztosítsuk saját életünknek és az emberiség életének folytatódását ezen az általunk lakott bolygón. Van még egy harmadik kötelességünk. Az ember kétnemű lény. Az élet fenntartása érdekében ezt a tényt figyelembe kell vennie minden egyes embernek és a közösségnek egyaránt. A szerelem és a házasság problémája tartozik e kötelesség hatókörébe. Egyetlen férfi és egyetlen nő sem térhet ki e feladat megoldása elől. És a tetteikkel oldják meg, amikor ez a feladat napirendre kerül. Sok különféle lehetőség van rá, hogy megbirkózzunk ezzel a feladattal; az egyes ember mindenkor tetteivel mutatja meg, mi a véleménye arról az egyetlen lehetőségről, amelynek révén a feladat számára megoldható.

E három kötelességhez három problémakör kapcsolódik: hogyan találok olyan foglalkozást, amely képessé tesz arra, hogy a természet adta korlátok közepette megéljek ezen a Földön? Hogyan találok olyan helyzetet embertársaim között, hogy együtt tudjak működni velük, és élvezni tudjam a közösség jótéteményeit? Hogyan számolok azzal a ténnyel, hogy az ember kétnemű lény, és hogy az emberi nem jövője és fennmaradása a mi szerelmi életünktől függ? Az individuálpszichológia nem ismer egyetlen olyan létkérdést sem, amely nem sorolható be e három fő kérdés ─ nevezetesen a munka, a társadalom és a nemiség kérdése ─ alá. És minden egyes ember azzal mutatja meg számunkra félreismerhetetlenül az élet értelmével kapcsolatos legbensőbb meggyőződését, hogy e három feladat tekintetében hogyan viselkedik. Vegyünk szemügyre például olyan valakit, akinek a szerelmi élete kielégületlen, aki foglalkozásában nem iparkodik, akinek kevés öröme van, és aki kínosnak érzi az embertársaival való érintkezést. Életének behatároltságaiból és korlátaiból arra következtethetünk, hogy ez az ember úgy érzi, az "élet" nehéz és veszélyes dolog, amely kevés kedvező alkalmat kínál és sok kudarcot tartogat. Ennek az embernek a tevékenysége fölé mottóként ezt írhatjuk: "Élni annyi, mint oltalmazni magam a sérülésektől, begubózni, épségben megúszni." Másrészt feltételezzük, hogy olyan valakit figyelünk meg, akinek a szerelmi élete bensőséges és indítékgazdag, akinek a hivatásában végzett munkája hasznos teljesítményekben csúcsosodik ki, akinek sok barátja van, és akinek embertársaival való kontaktusai szerteágazók és gyümölcsözők. Az ő esetében arra a következtetésre jutunk, hogy életét alkotó feladatnak tekinti, amely sok kedvező alkalmat kínál számára, és nem tartogat végleges vereséget. Az életfeladat teljesítése során tanúsított bátorságát tömören e mondatban fejezhetjük ki: "Élni annyi, mint törődni embertársaimmal, az Egész részének lenni, erőmhöz mérten hozzájárulni az emberiség jólétéhez." És éppen itt megkaptuk az általános mércét annak megítéléséhez, hogy az "élet értelméről" alkotott elképzelések milyenek: hibásak vagy helyesek. Mindazok, akik csődöt mondtak életükben ─ a neurotikusok, a bűnözők, az alkoholisták, az izgága gyermekek, az öngyilkosok, a perverzek és a prostituáltak ─, azért mondtak csődöt, mert híján vannak a közösségi érzésnek, és nem vesznek részt a közösség életében. A munka, a barátság és a nemi élet feladataival szembesülve nincs meg bennük az a meggyőződés, hogy ezek közös fáradozással megoldhatók. Az az értelem, amelyet ők tulajdonítanak az életnek, privát értelem: rajtuk kívül senkinek sincs haszna abból, ha elérik céljukat, érdeklődésük csak saját magukra, saját személyükre összpontosul. Sikerre irányuló törekvésük célja merőben fiktív személyes fölény elérése, diadalaik csak nekik maguknak jelentenek valamit. Gyilkosok elmondták vallomásukban, hogy a hatalom érzése fogta el őket, amikor a méreggel teli fiolát kezükben tartották; de nyilvánvalóan csak a maguk céljára gondoltak ekkor; az emberiség egésze számára egy méreggel teli palack birtoklása nem jelenti az önértékelés magasabb fokát. Az élet privát értelme valójában egyáltalán nem tekinthető az élet értelmének. Értelmes élet csak másokkal való érintkezésben lehetséges. Olyan szó, amely csak egyetlen személy számára lenne értelmes, a valóságban értelmetlen volna. Ugyanez érvényes céljainkra és tetteinkre is: egyetlen értelmük a mások számára való értelmük. Minden ember arra törekszik, hogy jelentőségre tegyen szert; de hiba, ha nem látjuk, hogy egész jelentékenységünk annyi, amennyit másokért teszünk. Egy kis vallási szekta vezetőnője mondta el a következő történetet: egy nap összehívta híveit és közölte velük, hogy szerdán elkövetkezik a világvége. Híveire a bejelentés nagy hatással volt, eladták vagyonukat, ingóságaikat, felhagytak világi ügyeik intézésével, és izgatottan várták a bejelentett sorscsapást. A szerda különösebb esemény nélkül múlt el. Csütörtökön a hívők gyűlést hívtak össze, hogy magyarázatot követeljenek a szekta vezetőjétől. "Nézd csak, milyen nehéz helyzetbe kerültünk ─ mondták. ─ Eladtuk mindenünket, nem maradt semmink. Akivel csak találkoztunk, mindnek azt mondtuk, hogy szerdán elpusztul a világ, és ha kinevettek bennünket, nem jöttünk zavarba, hanem megismételtük, hogy mi ezt csalhatatlan tekintélytől tudjuk. De szerda elmúlt, és a világ még mindig rendületlenül áll." "Csakhogy az én szerdám ─ mondta nekik a prófétanő ─ nem a ti szerdátok." Ily módon, a szerdának tulajdonított privát értelem révén biztosította be magát a szemrehányásokkal szemben. Privát értelemnek sohasem lehet próbája. Az "élet értelméről" alkotott minden helyes elképzelésnek az az ismérve, hogy általánosan érvényes ─ vagyis mások is elfogadják és érvényesnek ismerik el. Az életfeladatoknak valamely jó megoldása mindig szabaddá teszi az utat mások számára is; felismerjük, hogy a jó megoldás sikeresen választ adott általános érvényű, közös kérdésekre. A zseni maga is csak mint a legnagyobb mértékben hasznos jelenség definiálható: csak akkor beszélünk zseniről, ha kora és utókora egyaránt elismeri, hogy ennek az embernek az élete jelentős, hasznos számára. Az ilyen élet által kifejezett értelem mindig ez lesz: "Élni annyi, mint tenni a közösségért." Nem félreérthetetlenül megfogalmazott nyilatkozatokra gondolunk. Nem fogadunk el semmiféle bizonykodást, és csak a tetteket nézzük. Az az ember, aki az emberi élet feladatával sikeresen megbirkózik, úgy cselekszik, mint aki fenntartás nélkül és önként elismeri, hogy az élet értelme a részvétel mások sorsában és a másokkal való együttműködés. Minden tettében az embertársainak jólétével való törődés vezérli, és ahol nehézségekbe ütközik, olyan eszközökkel igyekszik leküzdeni őket, amelyek összhangban vannak az emberiség érdekeivel.

Némelyek ezt talán szokatlan vélekedésnek tartják, és felteszik maguknak a kérdést, hogy vajon az, amit mi tulajdonítunk az élet értelmének, valóban csak a mások szolgálata, a mások sorsában való részvétel és a másokkal való együttműködés. Talán ellenvetéssel élnek: "De mi lesz az egyénnel? Ez az egyén mindig másokkal törődik és nekik szenteli érdeklődését, nem sínyli meg ezt saját individualitása? Nem szükséges-e, legalábbis néhány ember számára, hogy magával törődjön, ha helyes irányban akar fejlődni? Nincsenek-e köztünk néhányan, akiknek mindenekelőtt azt kell megtanulniuk, hogy védjék saját érdekeiket és erősítsék saját személyiségüket?" Ez a vélekedés, hitem szerint, teljesen hamis, és a probléma, amelyet felvet, látszatprobléma. Ha valaki az élete értelméről alkotott felfogását követve tenni akar valamit, és ha minden igyekezete e cél elérésére irányul, természetesen a legjobb formába kell hoznia magát a teljesítmény érdekében. Alkalmazkodik céljához, gyakorolja magát a közösségi érzésben, és tevékenysége révén felnő a feladathoz, megszerzi a szükséges ismereteket. Ha a cél világos, következik a gyakorlás. Ekkor és csak ekkor lát hozzá az ember, hogy felkészüljön a három életprobléma megoldására, és ennek megfelelően fejlessze képességeit. Gondoljunk például a szerelemre és a házasságra. Ha szívünkön viseljük partnerünk sorsát, ha azon fáradozunk, hogy megkönnyítsük és gazdagítsuk életét, magától értetődően a legjobbat tesszük magunk számára is. Ha azt hisszük, hogy légüres térben kell fejlesztenünk személyiségünket, legfeljebb uralomra éhes, kiállhatatlan akarnokok leszünk. Van még további érv is amellett, hogy az élet helyesen felfogott értelme a mások érdekében végzett tevékenység. Ha visszatekintünk örökségünkre, amelyet elődeink hagyományoztak ránk, mit látunk? Csak az emberi társadalom érdekében alkotott műveik élték túl őket. Látjuk a megművelt földet; látunk vasutakat és épületeket; látjuk élettapasztalataik széltében elterjedt eredményeit ─ a tradícióban, a filozófiai rendszerekben, a természettudományokban, a művészetekben, abban a technikában, amelyet emberként megélt helyzetünk alakítására alkalmazunk. Mindezt azoktól az emberektől örököltük, akik az emberiség boldogulása érdekében dolgoztak. Mi történt a többiekkel? Mi van azokkal, akik semmit sem tettek a közösség érdekében, akik más értelmet tulajdonítottak az életnek, akik csak ezt kérdezték: "Mit tudok kihozni az életemből?" Nem hagytak nyomot maguk után. Ezek nem csupán halottak; egész életük hiábavaló volt. Mintha maga a bolygónk, Földünk mondta volna nekik: "Nincs szükségünk rátok. Nem vagytok alkalmasak az életre. A ti céljaitoknak és törekvéseiteknek, azoknak az értékeknek, amelyek számotokra drágák, a ti szellemeteknek és lelketeknek nincs jövőjük. Pusztuljatok innen! Nem kelletek itt. Haljatok ki és tűnjetek el!" Azok fölött, akik az életnek valamilyen más értelmet tulajdonítanak, mint a közösség szolgálata, a végérvényes ítélet mindig így szól: "Nincs szükség rád. Senkinek sincs szüksége rád. Eredj innen!" Mai kultúránkban természetesen sok fogyatékosságot találhatunk. Ha valamilyen hiányosságot látunk, meg kell próbálnunk megszüntetni; de a változtatásnak mindig olyannak kell lennie, hogy még inkább szolgálja az emberiség jólétét. Mindig voltak olyan emberek, akik megértették ezt; akik tudták, hogy az élet értelme az emberiség egészének szolgálata, s akik a közösségi érzés és a szeretet erősítésén munkálkodtak. Az emberiség üdvével való e törődést megtaláljuk valamennyi vallásban. A világ minden nagy szellemi mozgalmában azon fáradoztak az emberek, hogy fejlesszék a közösségi érzést, és a vallás az egyik legfontosabb törekvés ebben az irányban. De a vallásokat gyakorta rosszul értették meg, és az ember nehezen tudja elképzelni, hogy többet tudnak tenni annál, amit eddig elértek, ha nem fáradoznak sokkal erőteljesebben ennek az általános feladatnak a teljesítésén. Az individuálpszichológia tudományos úton ugyanehhez a végkövetkeztetéshez jut, és tudományosan megalapozott munkamódszert javasol. Véleményem szerint ez lépés előre. Egy tudománynak, amely elősegíti azt, hogy az ember odaadóbban szolgálja embertársait és az emberi nem üdvét, talán inkább van módja e cél elérésére, mint bármely más ─ politikai vagy vallási ─ mozgalomnak. Más irányból közelítjük meg feladatunkat, de a cél ugyanaz: nevezetesen az, hogy előmozdítsuk az emberek közti együttérzést, szolidaritást. Mivel az életnek tulajdonított értelem életutunkon őrangyalként vagy rossz szellemként funkcionál, természetesen rendkívül fontos tisztába jönnünk azzal, hogyan születnek ezek az értelmezések, hogyan különböznek egymástól, és hogyan korrigálhatók, ha durva hibákat tartalmaznak. Ez a pszichológia birodalma, ellentétben a fiziológiával vagy a biológiával; arról van szó, mennyire hasznos a közjó szempontjából az értelmezések tisztázása, valamint annak felismerése, hogy ezek hogyan befolyásolják az ember cselekedeteit és sorsát. Már a gyermekkor első napjaitól megfigyelhetjük a tétova tapogatózást az "élet értelme" irányában. Már a csecsemő is azon igyekszik, hogy felbecsülje saját lehetőségeit és szerepét a körülötte zajló életben. Mire a gyermek ötödik életévének végéhez ér, már egységes, koherens magatartási mintát alakított ki, megteremtette saját stílusát, amellyel a problémákra és a feladatokra reagál. Ekkor már szilárd, mélyen gyökerező fogalma van róla, mit várhat a világtól és saját magától. Ettől kezdve a kialakult felfogásmód szemüvegén át nézi a világot: megelőlegezi a várható tapasztalatok értelmezését, és ez az értelmezés mindig összhangban van az életnek eredetileg tulajdonított értelemmel. Mégha ez az értelmezés igen súlyos hibákat rejt is magában, még ha a problémák és a feladatok megközelítésének módja sorozatosan kudarcokhoz és gyötrelmekhez vezet is, nagyon nehezen változtatunk magatartásunkon. Az élet értelmezésében elkövetett hibák csak úgy küszöbölhetők ki, ha még egyszer elgondolkozunk a helyzeten, amelyben a helytelen értelmezés született, felismerjük a tévedést, és korrigáljuk a szemléletmódot. Ritkán talán előfordulhat, hogy az egyén a hibás beállítódás következményei láttán kényszerítve érzi magát élete értelmezésének revideálására, és sikerül saját erejéből végrehajtania a változtatást. De ez sohasem következik be bizonyos társadalmi nyomás nélkül, annak felismerése nélkül, hogy ha az ember ragaszkodik a régi beállítódáshoz, lehetőségeinek végéhez ért.  A hibás beállítódás korrigálása többnyire szakember segítségét igényli, akinek gyakorlata van a hibás értelmezés elemzésében és felismerésében, aki közre tud működni a hibás beállítódás alapját alkotó tévedés feltárásában, és megfelelőbb értelmezést tud javasolni. Egyszerű példaként vegyünk szemügyre néhány típust a gyermekkori élmények különféle értelmezéseiből. Azok, akiknek nehéz gyermekkoruk volt, akkori tapasztalataiknak merőben ellentétes értelmet tudnak tulajdonítani. Az egyik nem sokáig rágódik rajtuk, és csak arra gondol, hogy a jövőben ezeket el kell kerülni. Így gondolkozik: "Mindent meg kell tennünk azért, hogy ilyen szerencsétlen helyzetek ne következhessenek be, és gondoskodnunk kell róla, hogy gyerekeinknek jobb soruk legyen." A másik ekképp vélekedik: "Igazságtalan az élet. Mindig a többieknek megy jobban. Ha a világ így bánik velem, ugyan miért kellene nekem jobban bánnom a világgal?" Némely szülő a gyermekeivel kapcsolatban nyilatkozik így: "Gyermekkoromban nekem is ugyanennyit kellett kibírnom, és túléltem. Miért ne bírnák ki ők is?" Megint másik ekképp érvel: "Boldogtalan gyermekkorom miatt nekem mindent el kell nézni." E típusok cselekedeteiben láthatóvá válik sorsuk mindenkori értelmezése; és ezek az emberek sohasem fognak változtatni cselekvésmódjukon, amíg sorsuk értelmezését nem változtatják meg. Ez az a pont, ahol az individuálpszichológia meghaladja a determinizmus elméletét. A tapasztalatok nem (kikerülhetetlen) okai a sikernek vagy a kudarcnak. Nem egy, tapasztalatainkból eredő sokktól ─ az úgynevezett traumától ─ szenvedünk, hanem éppen azt szűrjük le tapasztalatainkból, ami céljainkat szolgálja. Önmagunk határozzuk meg magunkat azzal, hogy milyen értelmet tulajdonítunk tapasztalatainknak: de ez az értelem valószínűleg mindig hibás valamilyen tekintetben, ha jövőbeli életünket bizonyos elszigetelt tapasztalatokra alapozzuk. Az értelmet nem egy bizonyos helyzet határozza meg, hanem mi magunk határozzuk meg magunkat azzal, hogy milyen értelmet tulajdonítunk az életnek. Mindazonáltal vannak bizonyos gyermekkori szituációk, amelyek gyakran nagyon hibás értelmezéseket okoznak. Az ilyen helyzeteket átélt gyermekek közül kerül ki a frusztrált emberek többsége. Gondoljunk mindenekelőtt a fogyatékos gyermekekre, az olyanokra, akik csecsemőkorban valamilyen betegségen estek át. Az ilyen gyermekek túlságosan súlyos terhet cipelnek, nehezen jutnak el ahhoz a felismeréshez, hogy az élet értelme a mások szolgálata. Ha nincsen a közelükben senki, aki elterelné figyelmüket saját magukról, és felkeltené érdeklődésüket mások iránt, valószínűleg csak saját érzelmeikkel foglalkoznak. Később talán elcsüggednek, ha összehasonlítják magukat embertársaikkal, és mai civilizációnkban még az is megtörténhet, hogy társaik szánalma, csúfolódása vagy elutasító magatartása fokozza kisebbrendűségi érzéseiket. Mindezek a körülmények arra késztethetik őket, hogy visszahúzódjanak, felhagyjanak azzal a reménnyel, hogy hasznos szerepet tölthetnek be társadalmunkban, és úgy érezzék, hogy személy szerint teljesen megalázta őket a világ. Tudomásom szerint elsőként mutattam ki, hogy milyen nehézségek hárulnak arra a gyermekre, akinek a szervei fogyatékosak vagy akinek belső elválasztású mirigyei rendellenesen működnek. A tudománynak ez az ága rendkívül sokat haladt előre, bár nem az általam kívánatosnak tartott irányban. Én kezdettől fogva azt az eljárást kerestem, amellyel le lehet küzdeni ezeket a nehézségeket, nem pedig azt, hogy a fogyatékosságokért hogyan lehet felelőssé tenni az öröklődést vagy a testi alkalmazkodást. Nincsen olyan szervi rendellenesség, amely hibás életstílusra kényszerít. Nem találunk két olyan gyermeket, akiknek a hormonjai ugyanúgy működnek. Gyakran megfigyelhetünk olyan gyermekeket, akik leküzdik ezeket a nehézségeket, és éppen ennek révén rendkívüli, gyakorlatilag hasznos képességeket fejlesztenek ki magukban. Az individuálpszichológia ebben az értelemben egyáltalán nem jó cégér az eugenikai fajnemesítés tervei számára. Nagyon sok híres ember, aki rendkívül sokat tett kultúránk gazdagításáért, szervi rendellenességgel született, néhányan közülük sokat betegeskedtek, és voltak, akik korán meghaltak. A haladás előmozdítását és a nagy vívmányokat főleg olyan embereknek köszönhetjük, akik keményen harcoltak ─ mind testi gyengeségeik, mind a külső körülmények ellen. A harc megedzette őket, és ők haladtak tovább előre. A test semmit sem mond nekünk arról, hogy a szellemi fejlődés milyen ─ rossz vagy jó ─ irányú lesz. De eddig azoknak a gyermekeknek a többsége, akik szervi rendellenességgel vagy nem kielégítően funkcionáló hormonrendszerrel jöttek világra, nem részesült helyes nevelésben; környezetük nem értette meg nehézségeiket, és ők csak önmagukkal, saját érdekeikkel törődtek. Azon gyermekek között, akiknek első életéveit szervi rendellenességek nehezítették, ezért találunk olyan sok félrecsúszott életet.

Azoknak a körülményeknek második típusa, amelyek az élet értelmének helytelen felfogását okozzák, az elkényeztetett gyermek élethelyzete. Az elkényeztetett gyermek megszokásból elvárja, hogy kívánságait törvénynek tekintsék. Kiváltságos helyzetét veleszületett jogának tekinti, anélkül, hogy bármit is tenne érte. Ha azután később olyan viszonyok közé kerül, ahol nem ő áll a figyelem középpontjában, és a környezet már nem tekinti fő feladatának, hogy az ő érzelmeit számításba vegye, teljesen összezavarodik: úgy érzi, hogy világa elárulta és cserbenhagyta. Arra nevelték, hogy kapjon, nem pedig arra, hogy adjon. A nehézségek leküzdésének más módját nem ismeri. Mások kiszolgálták minden tekintetben, úgyhogy elveszítette önállóságát, és nem is tudja, hogy maga is tud tenni valamit. Csak magával törődik, fogalma sincs a közösség hasznáról és szükségleteiről. Ha nehézségekbe ütközik, leküzdésükre csak egy módot ismer: követelményeket támaszt másokkal szemben. Azt hiszi, visszaszerezheti kiváltságos helyzetét, ha másokat rá tud kényszeríteni annak elismerésére, hogy ő rendkívüli ember, akinek minden kívánságát teljesíteni kell; ekkor ─ és csak ekkor ─ javul a helyzete. Társadalmunknak talán legveszélyesebb osztályát alkotják ezek a felserdült elkényeztetett gyermekek. Néhányan közülük ömlengve bizonygatják jóakaratukat; sőt nagyon "szeretetre méltók" is tudnak lenni, ha azt akarják, hogy a többiek úgy táncoljanak, ahogy ők fütyülnek; de sztrájkba lépnek a társadalommal, azzal a vakmerő követeléssel szemben, hogy olyan emberek legyenek, mint a többiek, a szokásos emberi feladatokkal. Mások nyíltan fellázadnak, amikor nem tapasztalják többé a számukra magától értetődőnek látszó melegséget és szolgálatkészséget; az ilyen elkényeztetett gyermekek becsapottnak érzik magukat, a társadalmat ellenségüknek tekintik, és ezért igyekeznek minden embertársukon bosszút állni. Ha a társadalom ellenségesen viselkedik az ilyen gyermek szokásaival szemben, ő ebben további bizonyítékát látja annak, hogy személyesen vele bánnak rosszul. Ez az oka, hogy a büntetések mindig hatástalanok; a gyermekben ezek csak meggyőződését erősítik: "A többiek ellenem vannak." Ha mármost az elkényeztetett gyermek sztrájkol vagy nyíltan fellázad, vagy azon igyekszik, hogy gyengesége révén uralkodjon vagy erőszakosan bosszút álljon, ez alapjában véve csaknem ugyanarra a hibára vezet. Találkozunk olyan emberekkel, akik mindkét módszerrel megpróbálkoznak. Céljuk változatlanul ugyanaz. Számukra az élet értelme ez: elsőnek lenni, megszerezni a legjelentékenyebb embernek kijáró elismerést, mindent megkapni, amit csak akarnak. És amíg továbbra is ezt az értelmet tulajdonítják az életnek, minden e cél érdekében végrehajtott tettük balfogás lesz. A harmadik helyzet, amelyben könnyen megtörténhet a hiba, az elhanyagolt gyermek helyzete. Az ilyen gyermek sohasem tapasztalta, hogy mi a szeretet és a közösség; abban, ahogy ő látja az élet értelmét, nem szerepelnek ezek az emberbaráti erők. Ha szembesül az élet problémáival, érthető módon túlbecsüli nehézségüket és lebecsüli azt a saját képességét, hogy embertársai segítségével és jóakaratával leküzdje őket. Azt tapasztalta, hogy a társadalom ridegen fogadja, és a jövőben sem vár tőle mást. Mindenekelőtt azt nem tudja felfogni, hogy embertársai szeretetét és figyelmét mások számára hasznos tettekkel tudja megszerezni. Ezért mindig bizalmatlan lesz másokkal szemben, de az önbizalom hiánya miatt is szenvedni fog. Valóban nincs olyan tapasztalat, amely helyettesíthetné az önzetlen vonzódást. Az anya első feladata az, hogy a gyermek számára a teljesen bizalomra méltó személy tapasztalatát nyújtsa; később gondoskodnia kell arról, hogy ez a bizalom szélesedjen és mélyüljön, amíg a gyermek be nem vonja ebbe egész környezetét. Ha az anya nem oldotta meg kielégítően ezt az első feladatot ─ ha nem sikerült felébresztenie a gyermekben a részvétet, a rokonszenvet és az együttműködés képességét ─, nagyon nehezen alakul ki benne a közösségi érzés és az embertársai iránti szolidaritás. Mindenkiben megvan az a képesség, hogy együttérzőn részt vegyen mások életében, de ezt a képességet táplálni és gyakorolni kell, ha nem akarjuk, hogy fejlődése csírájában elfojtódjon. Ha létezne a világon az elhanyagolt vagy gyűlölt vagy nem kívánt gyermek tiszta típusa, valószínűleg azt kellene megállapítanunk, hogy ez a gyermek teljesen képtelen az együttműködésre, el van szigetelődve, képtelen kapcsolatot teremteni embertársával, és halvány fogalma sincs azokról az eszközökről, amelyek segítségére lehetnének abban, hogy másokkal együtt egy társadalomban éljen. Ámde ─ mint már láttuk ─ a gyermeknek ilyen körülmények közt el kellene pusztulnia. Egymagában az a tény, hogy a csecsemőkort túlélte, azt bizonyítja, hogy része volt a gondoskodás és a törődés minimumában. Ezért soha sincs dolgunk az elhanyagolt gyermek tiszta típusával, hanem csak olyan gyermekekkel találkozunk, akik nem kaptak elegendő szeretetet, vagy olyanokkal, akiket bizonyos tekintetben elhanyagoltak, más tekintetben viszont nem. Röviden: az elhanyagolt gyermek sohasem talált olyan személyre, akivel mint teljesen bizalmat érdemlő emberrel kapcsolatot tudott létesíteni. Nagyon szomorú, amikor azt kell mondanunk civilizációnkról, hogy oly sok kudarcot tapasztalunk azoknak a gyermekeknek az életében, akik árvák vagy házasságon kívül születettek voltak, és hogy ezeket a gyermekeket általában az elhanyagolt gyermekek közé kell sorolnunk. Azok számára, akik e három helyzet valamelyikét megélték ─ szervi rendellenességgel születtek, elkényeztették vagy elhanyagolták őket ─, veszélyes kísértés az, hogy helytelen értelmet tulajdonítsanak az életnek; és az ilyen körülmények közt felnőtt gyermekek csaknem mindig segítségre szorulnak, ha változtatni akarnak a rájuk háruló feladatok kezelésének módján. Meg kell tanulniuk, hogy új, jobb értelmet tulajdonítsanak az életnek. Ha van szemünk az ilyen dolgokhoz ─ ami a valóságban azt jelenti, hogy becsületesen foglalkozunk velük, és ebben a tekintetben képzettek vagyunk ─, az ilyen gyermekek minden cselekedetében fel tudjuk ismerni, hogy milyen értelmet tulajdonítanak az életnek. Az álmok hasznosnak bizonyulhatnak; a személyiség álomban és éber állapotban ugyanaz marad, de álomban a közösség követelményeinek nyomása enyhébb, és a személyiség nem rejtőzik el annyira fenntartások és titkolózási kísérletek mögött. De a legfontosabb segédeszköz, amely gyorsan képet ad arról, hogy az ember milyen értelmet tulajdonít önmagának és az életnek, az ember emlékanyaga. Minden emlék, amely külön-külön semmitmondónak tűnhet fel, számára mégis olyasvalamit jelent, ami értékes annyira, hogy megőrizze emlékezetében. Azért őrzi meg emlékezete, mert kapcsolatban van az élettel, ahogy az életet ő látja; az emlék azt mondja neki: "Ez az, amit vártál", vagy: "Ettől kell óvakodnod!", vagy: "Ilyen az élet." Ismét hangsúlyoznunk kell, hogy a tapasztalat önmagában véve nem olyan fontos, mint az a tény, hogy éppen ez a tapasztalat megőrződött az emlékezetben, és az ember felhasználja ezt a tapasztalatot arra, hogy az élet értelmét kikristályosítsa. Minden emlék figyelmeztetés. A korai gyermekkor emlékei különösen világosan mutatják, hogy az ember sajátos, különös életstílusa milyen mélyen gyökerezik a múltban, és milyen körülmények között alakult ki. Két oka van annak, hogy a legkorábbi emlékek különösen figyelemreméltó helyet foglalnak el. Először is, tartalmazzák az embernek önmagáról és élethelyzetéről alkotott alapvető ítéletét; bennük rejlik az észlelések első összefoglalása, az első többé-kevésbé átfogó kép önmagáról és a vele szemben támasztott követelményekről. Másodszor, bennük fejeződik ki az ember szubjektív kiindulópontja, a maga számára tervezett életút kezdete. Ezekben az emlékekben gyakran világosan kifejeződik az ellentét a fizikai gyengeség és a szervi rendellenesség gyermekkori helyzete, valamint a fizikai erő és magabiztosság áhított célja között. A pszichológia céljai szempontjából jelentéktelen az, hogy valamely emlék, amelyet az ember elsőnek tart, valóban az első eseményre vonatkozik-e, amelyről még tud valamit, vagy akár hogy egyáltalában ténylegesen megtörtént eseményhez fűződik-e. Nem önmagában az emlék a fontos, hanem az, amiért "megőrződött"; vagyis a jelenlegi és a jövőbeli élet szempontjából való magyarázata és értelmezése. Néhány példával szemléltetjük az "első emlékeket" és a bennük sűrűsödő életértelmezést: "Leesett az asztalról a kávéskanna, és leforráztam magam." Ilyen az élet! Ne csodálkozzunk, ha azt tapasztaljuk, hogy a leány, akinek életében az emlékek így kezdődtek, folytonosan a tehetetlenség, a gyámoltalanság érzésével küszködik, és felnagyítja az élet veszélyeit és nehézségeit. Azon sem szabad meglepődnünk, ha szíve mélyén haragszik az emberekre, mert nem törődtek vele eléggé. Valaki nagyon gondatlan volt, és ilyen veszélyeknek tett ki egy ilyen kis gyermeket! Hasonló világkép fejeződik ki a következő "első emlékben": "Emlékszem, hogy kiestem a gyerekkocsiból, amikor hároméves voltam." Ezt az első emléket visszatérő álom kísérte: "A világ elpusztul, én az éj közepén felébredek, és látom, hogy tűztől vöröslik az ég. A csillagok lezuhannak, és mi összeütközünk egy másik bolygóval. De közvetlenül a katasztrófa előtt felébredek." Amikor az álom "gazdáját" ─ egy egyetemi hallgatót ─, megkérdeztem, hogy félt-e valamitől, így válaszolt: "Attól féltem, hogy nem lesz sikerem az életben." Világos tehát, hogy első emléke és visszatérő álma elbátortalanítja, és erősíti benne a kudarcoktól és a sorscsapásoktól való félelmet. Egy tizenkét éves fiú, akit az anyjával való folytonos konfliktusok és ágybavizelés miatt hoztak be a klinikára, első emlékeként ezt mondta el: "Anyám azt hitte, hogy elcsavarogtam és eltévedtem, kiszaladt az utcára, hangosan és kétségbeesetten kiáltozott utánam. Én meg egész idő alatt otthon voltam, elbújtam egy szekrényben." Ebből az emlékből a következő meggyőződés világlik ki: "Az élet értelme az, hogy felhívjuk magunkra a figyelmet, miközben aggodalmat ébresztünk valakiben. Szemfényvesztéssel lehet kiharcolni a biztonságot. Nem törődnek velem eléggé, de én lóvá tudom tenni a többieket." Az ágybavizelés is igen bölcsen megválasztott eszköz volt arra, hogy állandóan a gondoskodás és a figyelem középpontjában legyen, továbbá anyja örökös aggódása és idegessége megerősítette benne az élet értelméről alkotott elképzelését. Akárcsak az előbbi példákban, ez a fiú is már korán azt tapasztalta, hogy az élet a külvilágban tele van veszélyekkel, és csak akkor érezte biztonságban magát, ha mások gondoskodtak róla. Csak így lehetett bizonyos afelől, hogy a többiek ott vannak mellette, készen az ő megvédelmezésére, ha ő ezt szükségesnek tartja. Harmincöt éves nő első emléke: "Hároméves lehettem, amikor egyszer lementem a pincébe. Már a lépcsőn álltam a sötétben, amikor mögöttem egy fiú ─ az unokatestvérem, nem sokkal idősebb, mint én ─ kinyitotta az ajtót, és lejött utánam. Nagyon féltem tőle." Később ennek az emléknek a hatására nem szokta meg, hogy más gyermekekkel játsszon; először is, minden jel szerint rosszul érezte magát másneműek társaságában. Sejtettem, hogy egyetlenke volt, és feltevésem helyesnek bizonyult; és ez a nő ─ harmincöt éves korában ─ még nem volt férjnél. A közösségi érzés magasabb foka fejeződik ki a következő első emlékben: "Anyukám megengedte, hogy ringassam a kis húgomat a babakocsiban." Mindazonáltal ebben az esetben is keresnünk kell annak a jelét, hogy a gyermek csak gyengébbek társaságában érezte jól magát; ezenkívül annak a jelét is, hogy a gyermek nagymértékben függött az anyjától. Egyébként mindig az a legjobb, ha a nagyobb gyerek segítségét igénybe vesszük az újonnan született gyermek gondozásában, felkeltjük érdeklődését az új jövevény iránt, és megengedjük neki, hogy átvállalja gondozása felelősségének egy részét. Ha ez sikerül, kevésbé könnyen esik kísértésbe, hogy saját fontosságának csorbításaként érzékelje a kisebbnek jutó figyelmet. A társaság iránti vágy nem mindig bizonyítéka a mások iránti igazi érdeklődésnek. Egy leány kérdésemre így mondta el első emlékét: "Játszottam a nővéremmel és két barátnőjével." Bizonyosan láthatjuk itt, hogyan szokik bele a gyermek a közösségbe, de abba, hogy őt mi foglalkoztatta, újabb betekintést kapunk, ha így fejezi ki akkori legnagyobb aggodalmát: "Attól féltem, hogy magamra hagynak." Ezért itt az önállóság hiányának jeleit kell keresnünk!