BÖRCSÖK MÁRIA

KETTÉSZAKADT

MAGYARORSZÁG

KOSSUTH KIADÓ

I.

Kosztolányi Dezső írta 1933-ban, hogy a magyartanításnak nem lehet fontosabb célja, mint hogy olvasókat neveljen a kortárs irodalom számára. Ehhez pedig az kell, hogy a diákok merjenek önállóan gondolkodni, merjék kifejezni ellenérzésüket még a legnagyobb lángelmékkel szemben is.

Ugyanez áll a történelemtanításra. A múlt ismeretére főleg azért van szükség, hogy lássuk: a helyes utat a végén könnyebb felismerni, mint az elején, különösen, ha akkor még gödrökkel és kátyúkkal van tele.

Ebből adódóan azok az emberek, akik ezt az utat erőltették a széles, kényelmes zsákutcák helyett, nem tűntek nagynak a legtöbb kortárs szemében. Különösen akkor nem, ha voltak rossz tulajdonságaik is – erőszakosság, kapzsiság, erkölcsi szabadosság, a szokások, a hagyományok semmibevétele stb.

Ezek a tulajdonságok környezetüket felháborították, a tankönyvekből azonban kimaradtak. Az utókor tehát az igazi ember helyett egy talapzaton álló szobrot ismer csupán. És minél magasabb ez a talapzat, annál alacsonyabbnak, jelentéktelenebbnek tűnnek mellette az élők közül még azok is, akikből a holnap nagyjai lesznek, ami pedig igen veszélyes a hazára.

A tanórákon könnyebb méltatni szigorú rendeleteket és merész reformokat, mint akkor helyeselni, ha ránk vetnek ki egy új adót, tőlünk vonnak meg kedvezményeket.

Bizony előfordul, hogy az újításokat legjobban ellenző, a magyar identitást legjobban féltő utódok lobogtatják legjobban a zászlót azoknak az emlékműve előtt, akik újításokat vezettek be, évszázados hagyományokat rúgtak fel hajdanában.

II.

Vegyük mindjárt az államalapító Szent István királyt, akinek fennmaradásunkat köszönhetjük.

Ő éppen a „legjobb magyarokat” háborította fel azzal, hogy az ősi vallást, amit évszázadokon át nemzedékek vallottak, gyakoroltak, egyszerre bűnnek tekintette, a hagyományokhoz elkeseredetten ragaszkodókat pedig kegyetlenül üldözni kezdte.

Az elemek tiszteletén alapuló szertartások, források, tavak, folyók mentén bemutatott áldozatok, a tűz, a szélparipán száguldó vihar, az igazságosztó föld tisztelete, mely eddig betöltötte a magyarok életét, most pogány babona lett. A fehér szakállú öregisten, aki az élet-halál vizét adja, éppúgy eltűnt, mint az aranyhajú, aranyruhájú boldogasszony, a fejükön követ vivő, kezükkel orsót fonó végzetnők, a hegyi és erdei szellemek. És eltűntek a sárkányok, a táltosok, a hadat vezető turulmadár. Eltűntek a varázslók, bájolók, regősök, igricek. Megszűnt a lóáldozat, a véráldomás. És sok régi zene és ének is elhallgatott.

Nekünk ezek már semmit se mondanak, de őseink betiltásukat úgy szenvedték meg, mintha nekünk egy világhatalom a karácsonyt vagy a húsvétot tiltaná be. Sőt még sokkal jobban. Mert a mai emberek jelentős része nem vallásos, de a vallásgyakorló hite is más, mint az ezer év előtti nép babonás világa.

Ne sírj, ne sírj, Szent István királyunk,

Mi sem vagyunk ördögök, hanem a szolgáid, Haj, regő, rajta – bizonygatta az egykori énekében a hivatásától eltiltott, kétségbeesett regös. Azért mert valaki nem akar keresztény lenni, még nem ördög, még lehet a király hűséges alattvalója.

De István ezt nem nagyon hitte el. Német lovagokkal fordult a népe ellen. Ez nagyon fájt a magyaroknak, akik nemrég hősként száguldoztak nyugaton, és rettegésben tartották azokat, akiket most a nyakukra hoztak. És ráadásul földdel, birtokokkal ajándékozta meg őket az uralkodó.

Ám a kereszténység felvétele volt az ára, hogy bebocsátást nyerjünk Európába, hogy megszülessen a magyar királyság.

A magyar királyság megalapításáról egyetlen írásos tudósítás maradt fenn az 1018-ban meghalt Thietmar merseburgi püspök krónikájában: „Az említett császár (III. Ottó) kegyéből és biztatására Henriknek, a bajorok hercegének sógora, Vajk – országában püspöki székeket hozva létre – koronát és áldást kapott.”

Az írás nem említi a pápa nevét, inkább a német császár „kegyét” hangsúlyozza és a sógorságot, melynek kissé lenéző szemlélete a Habsburg-évszázadokon át is megmaradt.

A korona elnyerése természetesen nem jelentette azt, hogy Magyarország valóban keresztény állam lett. A hazánk földjén járó idegen krónikások azt konstatálták, hogy két Magyarország létezik: az Európához hasonulni akaró keresztények és a régi szokások, régi vallás – a magyar „identitástudat” elszánt védelmezői.

A magyarság tehát már 1000 éve is „ketté volt szakadva”, és a pogányok és a keresztények élethalálharcot vívtak egymással. Az erőszaktól irtózó Jézus hívévé szegődött Szent István ebben a harcban olyan eszközöktől sem riadt vissza, amelyekért ma a hágai törvényszék elé citálnák: földarabolás, élve eltemetés, szemkitolás, fülekbe forró ólom öntése és így tovább.

Végül is igaza volt. Ezt persze utólag könnyebb belátnunk, hiszen „idegenszívűségre” valló, kegyetlenségtől sem visszariadó elszántságát igazolta az idő. De a saját korában igazának felismerése nem volt ilyen egyszerű. Emlékezzünk, hány korszerű eszme bukott bele abba, hogy semmibe vette a nemzeti hagyományokat! És a nemzeti hagyományokat védő konzervativizmus hányszor sodorta végveszélybe az országot!

III.

A Szent István által bevezetett új rend megszilárdításához hosszú idő kellett.

A nagy király 1038-ban dühösen kiabálva halt meg. Művét nem sikerült befejeznie. Nem alapított dinasztiát. Ottó, Bernát, Ágota és Hedvig nevű gyermekei után a trónörökös, Imre is meghalt. Feltehetően Vazul veje, Tonozuba (a név jelentése: vadkan) által szervezett merényletben. Ezért érezhetett olyan tomboló dühöt István, hogy Tonozubát feleségével együtt élve ásassa földbe.

Imrét az egyház később szentté avatta többek közt „tisztaságáért” – állítván, hogy feleségével nem élt házaséletet. Én ezt kizártnak tartom. István, aki pontosan tudta, hogy Magyarország sorsa attól függ, hogy keresztény dinasztia kezében marad-e a hatalom, biztosan nem engedte volna, hogy fia ne tegyen eleget legfontosabb feladatának, az utódnemzésnek.

Imre valószínűleg impotens volt, csak hát a történetírás egy Árpád-hercegre ezt nem találta elég hízelgőnek, ezért életszentséggé szublimálta.

Imre halála után a legközelebbi vérrokon Vazul maradt, de őt már István megvakíttatta, tehát alkalmatlan lett az uralkodásra. Vazul három fia, Levente, András, Béla pedig kimenekült az országból. Féltek az apjukkal brutálisan elbánó Istvántól. István pedig félt tőlük. Félt, hogy az országot visszavezetik a pogányságba.

Így aztán nővérének, a szépséges Gizellának és a velencei dózsénak a fiát, Orseoló Pétert jelölte utódjául.

Igaz, a velencei dózse, Orseoló Ottó már rég nem élt, és egész dicstelenül fejezte be a pályáját. 1026-ban ugyanis a korrupció miatt nekitámadtak, levágták a szakállát, megfosztották méltóságától és kizavarták az országból. Száműzetésben halt meg 1031-ben. Akkor tért haza az özvegy Gizella két gyermekével fivére országába.

István tehát ismerte az unokaöccsét, és nyilván látta, hogy ez a dadogó, önző, élvhajhász fiatalember teljesen alkalmatlan az uralkodásra, de mint kritikus helyzetben annyi politikus, ő is a megbízhatóságot választotta a szakértelem helyett. A megbízhatóság ez esetben keresztény voltát, „nyugati” származását jelentette. Azt, hogy nem kell tartani attól, hogy az országot visszavezeti a pogányságba. Azt azonban sejthette – nyilván Péter cinikusan szemébe is vágta, az agg király azért üvöltözött a halálos ágyán –, hogy az országot nem intelmei szerint fogja kormányozni. És az özvegy királyné nem sok jóra számíthat.

Az, hogy Gizella javait valóban elkobozta, másokkal való érintkezését azonnal korlátozta, tulajdonképpen érthető volt. Egy nyüzsgő királynéi udvartartás óhatatlanul gyülekezőhelye lesz mindazoknak, akik a királlyal elégedetlenek. Orseoló Péterrel pedig hamarosan mindenki az volt.

Eleinte a pogányok reményt láttak arra, hogy az országot megtisztítsák az idegen vallástól. Hogy az idegen hókuszpókusz (hoc est corpus) után újra magyarul lehessen énekelni és dicsérni a régi isteneket. Orseoló Péter azonban olyan eszeveszett pogányirtásba kezdett, amit még a keresztények is megsokalltak.

Az István által épített várakat német és olasz katonákkal rakta tele, akik idejük nagy részét a magyar nők megerőszakolására fordították. Ebben a király is együttműködött velük.

Ezek után érthető, hogy sokan meg akartak szabadulni Pétertől.

De ebben sem volt „nemzeti egység”. Sokan érveltek amellett is, hogy a nagy király végakaratát – bármilyen szerencsétlennek bizonyult – tiszteletben kell tartani.

Végül mégis döntés született: a végakaratot mégsem tisztelik, Aba Sámuelt teszik meg királynak.

Aba Sámuel nem volt ugyan Árpád-vér – István legkisebb húgának, Saroltnak volt a férje –, de palatinusként a király utáni legmagasabb címet viselte, és nagy tekintélynek örvendett.

Mindenki bízott abban, hogy megválasztása békét teremt az országban.

Nem teremtett.

Aba Sámuel, aki nyilván sértve érezte magát, hogy Szent István nem rá, hanem nyikhaj unokaöccsére hagyta az országot, trónra lépésekor úgy érezte: ütött a politikai bosszú órája. Kegyetlen „tisztogatásba” kezdett Péter hívei között.

Véres terror tombolt az országban.

Így aztán a lakosság szinte megkönnyebbült, mikor a német földre menekült Pétert – annak fejében, hogy hűbérbirtokként nekiígérte Magyarországot – III. Henrik hadsereggel visszahozta, és az 1044-es ménfői csatában megsemmisítő csapást mért Aba Sámuelre.

Aba Sámuel hívei erre tüstén visszapártoltak Orseoló Péterhez. Ő pedig ott folytatta, ahol abbahagyta. Az országban folyt a magyar vér. Ezúttal Aba Sámuel híveinek vére.

És nemsokára Péteré is. Kitört a Vata-féle pogánylázadás.

A leborotvált fejű, egy szál varkocsot lengető, a régi istenek nevét harsogó „igaz magyarok” egy udvarházban gyilkolták meg, ahová utolsó híveivel bezárkózott.

És így a sors megadta a lehetőséget, hogy a megvakított Vazul leszármazottjai üljenek Magyarország trónjára.