Kalmár Tibor

Legendás komédiások

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

Agárdy Gábor

Alfonzó

Bilicsi Tivadar

Dayka Margit

Feleki Kamill

Herczeg Jenő és Komlós Vilmos (Hacsek és Sajó)

Hofi Géza

Kabos Gyula

A három „K”: Kazal–Kabos–Kibédi

Kazal László

Kabos László

Kibédi Ervin

Kiss Manyi

Körmendi János

Latabár Kálmán

Márkus László

Rátkai Márton

Rátonyi Róbert

Salamon Béla

Epilógus

Forrásmunkák

Impresszum

Prológus

Amíg előző könyvemben, A Nagy nevettetőkben a klasszikus vígjátékés kabarészerzők anekdotáit gyűjtöttem csokorba, ez a kötet, az egykori nagy nevettető komédiások életéről és sztorijairól mesél. Azokról írok, akiket – Kabos Gyula kivételével – személyesen ismertem, és akikkel együtt dolgoztam színházban, rádióban, televízióban vagy egyéb szórakoztató műsorokban. Könyvemben elsősorban nem életrajzot írok róluk, inkább szerepeikre és alakjukra szubjektív élményeim alapján emlékezem. Főleg a kulisszák mögötti énjüket szeretném bemutatni, amelynek hátterében küzdelmes életük mellett mulatságos történeteik is szerepelnek a színház és a film világából. A névsort igyekeztem úgy összeállítani, hogy arról a tizenkilenc művészről írjak, akiknek a neve mond még valamit a fiatalabb korosztály számára is.

Azt is megjegyezném, hogy hőseimnek nemcsak erényeit, hanem emberi gyengeségeit is bemutatom, ami remélem, nem kisebbíti a színháztörténetben betöltött kimagasló szerepüket. Az ismert mondást, hogy „halottról jót vagy semmit”, én úgy módosítanám, hogy halottról jót vagy rosszat, de az igazat! Természetesen felhasználtam pályatársaik visszaemlékezéseit is, valamint a róluk készült monográfiákból szintén szemezgettem. Végül nézzék el nekem, ha egy-egy történettel vagy személlyel kapcsolatban saját emlékeimet is megosztom olvasóimmal. Olykor zárójeles, „Apropó!” megjegyzést is használok.

Agárdy Gábor

(1922–2006)

Furcsa fintora a sorsnak, hogy alfabetikus sorrendben Agárdy kívánkozik az élre, de ha nem így lenne, akkor is ő lenne az első az életemben, akivel a legszorosabb munkatársi és baráti kapcsolatban álltam. Mikor is kezdődött? Talán a Rátkai Márton Színészklubban, amikor én még kissrác voltam és asztaltársaságában csodálhattam fantasztikus kedélyét és anekdotáit. Aztán, amikor felcseperedtem és rendezhettem a televízióban, első dolgom volt különböző szerepekkel „megkínálni”. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy nem mindig reagált pozitívan megkeresésemre, mert mindenhonnan elhalmozták felkérésekkel.

De – a közönség szerencséjére – sose adtam fel addig, amíg végül kötélnek nem állt. Ezt a „vállalom, nem vállalom” párharcot évtizedeken keresztül vívtuk egymással, aminek különböző állomásaira a későbbiekben még visszatérek.

Agárdy 75. születésnapja alkalmából sikerült a televízió illetékeseit meggyőznöm arról, hogy készítsünk róla egy portréfilmet. Ez meg is valósult 1997-ben. Szombathy Gyula volt a kérdező, aki először őseiről faggatta. Agárdy a rá jellemző humorral kezdett mondókájába. Elmesélte, hogyan is kerültek felmenői Magyarországra:

– Az Arkalijan família, vagyis az őseim, egy másik örmény családdal együtt menekültek a hófödte Ararát hegye mellől, Jerevánból. Nagy nehezen lejutottak a tengerhez, ahol a kikötőben egy angol, egy francia és egy román hajó horgonyzott. A menekülő családoknak el kellett válniuk egymástól. Na mit gondolsz, az én őseim melyik hajóra szálltak fel? Így kerültek Arkalijanék előbb Romániába, később Erdélybe, én viszont már Szegeden születtem. A másik hajón utazó örmény család pedig eljutott Franciaországba, és ott megszületett egyik sarjuk, Charles Aznavour, a francia sanzon koronázatlan királya. Ha őseim a francia vagy az angol hajóra szállnak fel, akkor én talán ma a Comédie Francaise vagy a Royal Shakespeare Company tagja lehetnék.

– Mi azért örülünk, hogy nem így esett. Mesélj a pályakezdésedről! – folytatta a kérdezősködést Szombathy.

– Szegeden, Bónyi Adorján Az elcserélt ember című darabjához kerestek gyerekszereplőt. A színház egyik operaénekese nálunk lakott albérletben és ő ezzel a szöveggel ajánlott be a színházba: „Ahol lakom, van egy kis szörnyeteg. Ő biztosan megfelelne.” Bevallom, pontos volt a jellemzés, mert pokoli rossz kölyök voltam. Egyetlen rendes fényképet sem tudtak rólam készíteni, mert az egyiken szamárfület mutattam, a másikon kiöltöttem a nyelvemet, a harmadikon grimaszt vágtam. Később az iskolában a tanáraim életét keserítettem meg a magatartásommal. A színházban viszont nagyon fegyelmezett voltam. Pontosan betartottam a rendező utasításait, így eljátszhattam Jancsika szerepét. Akkor nyolcéves voltam. Néhány évvel később zajos sikert arattam a Piros bugyelláris című népszínműben, amelyben én voltam a Kisbíró. Ez már szöveges szerep volt. Egyetlen mondatot kellett elmondanom: „A legények igenigen duhajkodnak a falu kocsmájában.” Legalább ezerszer elismételtem magamban, amíg rám nem került a sor. A rendező kisebb méret nem lévén negyvenkettes csizmát adatott rám. A színpad előterét zöld linóleum fedte be, ami a táncszámok miatt tükörsimára volt felvikszolva, és amikor befutottam az oldalsó járáson, az első lépésnél megcsúsztam a hatalmas csizmában, és fenékkel érkeztem be a színpad közepére, kicsit módosítva óbégattam el a szövegemet: „A nagylegények a kiskocsmában igencsak… hú-ha, duhajkodnak!” A közönség nagy nevetéssel és tapssal honorálta produkciómat. Mire kiértem a kulisszák mögé, a monoklis Sziklai Jenő igazgató már várt. Azt hittem, vége a karrieremnek, mert majd páros lábbal rúgnak ki, ehelyett azonban Sziklai azt kérdezte: „Meg tudja ezt nekem csinálni holnap is? Ha igen, fölemelem a gázsiját.” Persze, hogy vállaltam, minden este megismételtem a becsúszást, de bevallom, hogy olyan jól sose sikerült, mint azon az első estén. Később is több darabban kaptam gyerekszerepet. Az ember tragédiájának 1933-as Dóm téri előadásában én voltam Kimon, Tőkés Anna fia.

– Mesélj pályád további szakaszáról! A szegedi gyermekszínészi tanulóévek után kaptál valahol igazi továbbképzést?

– Egyik nap a helyi újságban azt olvastam: „November elsején megnyílik a szegedi színiiskola”. Amikor ezt elolvastam, madarat lehetett volna velem fogatni. Tizenöt éves voltam, és anyám tudta nélkül búcsút intettem a gimnáziumnak, mert felvettek a színiiskolába, amelynek igazgatója ráadásul egykori direktorom, Sziklai Jenő volt. Még el sem végeztem a színiiskolát, amikor a Szegedi Városi Színház havi 100 pengő gázsival leszerződtetett.

– Kik voltak akkor a színház tagjai?

– Fantasztikus társulat volt: Beregi Oszkár, Bulla Elma, Gombaszögi Ella, Gózon Gyula, Kabos Gyula, Kiss Ferenc, Mezey Mária, Muráti Lili, Tolnay Klári. Aztán vendégszerepelt Csortos Gyula is, akit Isten után az első személynek tekintettem. Boldog voltam, amikor megtudtam, hogy lesz vele egy közös jelenetem.

– Nem féltél ettől a kemény, mogorva embertől?

– Ugyan, ez csak egy máz volt rajta. Csortos egy melegszívű ember volt, csak félt az emberektől és egy maga által kreált páncélba burkolózott. Egyszer például vacsora közben a márványasztalon egy tízpengőssel játszott. Azt pörgette, amíg le nem esett. Mi, a közelében bóklászó sihederek, tigrisugrással egyszerre ugrottunk, hogy felvegyük és visszaadjuk neki. Erre ő: „Csak nem képzelik, hogy a földről felvett poros, koszos pénzt elteszek!” Tudta, hogy mi sokat nélkülözünk és így jótékonykodott.

A felvétel szünetében az Újszegedi Sportuszodában bemutatott előadásról is beszélt, amiben vízi mutatványokkal szórakoztatták a közönséget. Megkérdeztem, hogy emlékszik-e arra, hogy egyszer én is „vízre vittem”, amikor 1970-ben Itt állunk megfürödve címen vízi revüt rendeztem a Sportuszodában, amelyben ő mint Noé egy bárkában adta elő magánszámát.

– Jól emlékszem rá! Már csak azért is, mert a rendező szerv, a Sportpropaganda Vállalat nem fizette ki a szünetben a gázsinkat. Rátonyi Robi volt a szóvivőnk, aki közölte az „urakkal és elvtársakkal”, hogy addig nem kezdjük el a második részt, amíg nem „köhögnek!” Végül fenyegetésünkre megkaptuk a járandóságunkat.

Elbeszélése közben csakúgy, mint a felvételen, egyik cigarettáról gyújtott a másikra. Amikor erről rosszalló megjegyzést tettem, közölte: „Mondd már, legfeljebb tíz évvel tovább leszek halott” – ahogy ezt Királyhegyi mondta. A szünet után folytattuk a felvételt, amelynek során Szombathy Gyuszi arról faggatta Agárdyt, miért választotta ezeket a kis társulatokat.

– Azért, mert a katonai szolgálat elől menekültem. Jó búvóhelyet nyújtottak ezek a gyorsan mozgó másod-, harmadrendű társulatok. Mire megérkezett a katonai behívó, mi már régen más helységben játszottunk. Ezek a kis társulatok nem rendelkeztek saját díszlettel. Amikor megérkeztünk egy-egy újabb állomáshelyre, az igazgató elment a temetkezési vállalkozóhoz, és kölcsönkérte a flancos temetéseken használt bársonyfüggönyöket. Nekünk az nagyon megfelelt háttérfüggönynek. Mintha csak ma lenne! Bár akkor én azt hittem, hogy ez szegényes, mostanra kiderült, hogy modernek voltunk! Csak akkor még ezt nem tudtuk. Amíg a direktor a drapériát kunyerálta, én furnérlemezre vagy csomagolópapírra festettem a díszleteket: erdőt, tánctermet, szalont, ami éppen kellett. Amikor elterjedt rólam, hogy tudok festegetni, már nemcsak táncoskomikusnak, hanem díszlettervezőnek is szerződtettek.

– Hol sajátítottad el a díszletfestést?

– Szegeden lakott mellettünk egy festőművész, akinek véletlenül betörtem a focilabdával az ablakát. A labda miatt mentem be, de a festészet miatt maradtam ott. Amikor látta, hogy milyen megbabonázva figyelem a munkáját, nem zavart el, azt mondta, jöhetek máskor is. Majd egyik nap kezembe adott egy ecsetet és elém tett egy vásznat. Ettől kezdve bottal sem lehetett volna kiverni onnan. A suliban kamatoztattam rajztudásomat, mert az ügyetlenebb osztálytársaimnak is én készítettem el a rajzait megfelelő gázsi: szalámis zsemle, gyümölcs ellenében.

– Térjünk vissza a háborús évekre! Miként csináltad végig azokat az esztendőket?

– A németek bejövetele idején engem is behívtak, de szerencsémre nem a frontra, hanem a Tábori Színházhoz vezényeltek. Később ez átalakult Frontszínházzá és egyenruhába kellett bújnunk. A színészek szerepkörük szerint kapták a rangot: „Gyuszikám, te voltál katona?” „Három hónapig.” „És milyen rangod van?” „Tizedes.” „Akkor jól vigyázz, mert én tartalékos százados vagyok.” De a kérdésedre visszatérve, nem volt ez egy veszélytelen színjátszás, amikor fejünk felett repültek a lövedékek. Utoljára Kijevben léptünk fel, Kisinyovnál kerültünk szovjet hadifogságba. A hadifogolytábor parancsnoka egy művelt, jóindulatú ember volt. Amikor elmondtam neki, hogy tudok festeni, naphosszat mázoltam a barakkok és az illemhelyek falát. Aztán, amikor elárultam, hogy portrékat is tudok festeni, két őr kíséretében elhagyhattam a várost, hogy bevásárolhassam a nyersanyagot. Azért kaptam egy „fogoly” feliratú karszalagot, amit az őrök leszedtek rólam, amikor kiértünk a táborból. Mikor minden megvolt, a parancsnok modellt ült nekem és közölte: „Ha jól sikerül a kép, átküldöm egy másik táborba, ami közelebb lesz Magyarországhoz.” Beváltotta az ígéretét, az új főnököt is lefestettem, ő is átpasszolt egy másik táborba. Így sikerült „hazafestenem” magamat.

– És mi várt idehaza?

– Színész szakszervezeti működési engedélyt kellett szereznem, amihez igazolnom kellett „ártatlanságomat”. Egykori szegedi kollégáim vállaltak felelősséget értem, már csak szerződés kellett volna, hogy éhen ne haljak.

– Látom, élsz!

– Hát igen, a színészvásáron gyorsan elkeltem, Ormai Miklóshoz kerültem, akinek a társulata Szeged környéken turnézott. Az első állomásunk Kistelek volt, onnan indultam Szegedre, ami nem volt veszélytelen, mert akkoriban jött divatba a „málenkij robot”. Egyik kollégámat is „megkérték” egy ilyen kis munkára és két év múlva jött vissza. Szegeden tudtam meg, hogy János testvérem hadifogságban van. Innen meseszerű a történet.

– A nézők szeretik a meséket.

– Egyik állomáshelyünkön összebarátkoztam az ottani egység egyik magas rangú tisztjével, akit Szergejnek hívtak. Állandóan fehér egyenruhát viselt, olyan volt, mint egy operett-bonviván. Egyszer elpanaszoltam neki, hogy nincs semmi hírem a fogságban lévő öcsémről. „Van róla fényképed?” – kérdezte. Volt. A kép hátára ráírtam az adatait. Egy hét múlva, amikor kiléptem a színpadra és lepillantottam a nézőtérre, nem hittem a szememnek. Az első sorban Szergej oldalán ott ült az öcsém. Jótevőm kiderítette, hol van és hazahozatta! De nem engedte, hogy felkeressen, leültette maga mellé a nézőtéren. Mint egy jó rendező megrendezte ezt az örömteli jelenetet. Sajnos mi tovább utaztunk, és nem tudtam leróni hálámat Szergejnek, aki állítólag Sztálin unokaöccse volt. Elhatároztam, hogy majd valahogy a követség útján megkeresem, de Komlós János, a Mikroszkóp Színpad akkori igazgatója lebeszélt róla mondván: „Jobb, ha nem keresed, mit lehet tudni. Várj még tíz-húsz évet, aztán majd meglátod.”

– Mennyi fizetésed volt akkoriban?

– Több százezer pengő. Aztán lassan milliomos lettem. Csak akkoriban a pénz nem ért semmit, mert egekig szökött az infláció. Végül a közönség természetben fizetett a jegyért, így mi is tojásban, lisztben, cukorban kaptuk a gázsinkat. Amikor megszületett az új forint, Székesfehérváron vidám kabaréval ünnepeltük.

– Akkor innen a vonzódásod a kabaréhoz! Miként élted meg az államosítást?

– Elég furcsán. Értesítést kaptam Pestről a Színész Szakszervezettől, hogy jelentkezzek meghallgatásra. Ez afféle káderezés volt.

– Miket kérdeztek?

– Ki volt anyám, apám, mióta vagyok színész, miket játszottam?

– Ideológiai kérdéseket nem tettek fel?

– Nekem nem, de volt olyan kollégám, akitől megkérdezték: „Ki volt Engels?” Mire ő: „Marx felesége.”

Ezt a poént én a főiskolán Hegedűs Géza tanáromtól már hallottam, így nem biztos, hogy ez valóban Agárdy kollégájától származik, de jó! A továbbiakban az interjú során elmondta, hogy a Bizottság végül Miskolcra „vezényelte” havi 800 forintos gázsival. Az igazgató Szendrő Ferenc lett, aki a Major–Várkonyi–Hont ellenállási színházi csoport tagja volt. Amikor megérkezett Miskolcra, sok helyen még látta a maszek időkből való plakátokat az utcán, amelyek a Mária főhadnagyot hirdették. Ezt ragasztották át az Állami Színház plakátjával, ami Szofronov Moszkvai jellem című művének bemutatásáról tudósított. Huszka helyett Szofronov! Nem imádták őket a helybeliek.

– Ezek a miskolci évek nagyon emlékezetesek maradtak számomra – folytatta Agárdy –, pedig ekkor nemcsak a színjátszással kellett foglalkoznunk, hanem részt vettünk az MHK mozgalomban is.

– Mit jelentett ez a rövidítés?

– Munkára, Harcra Kész. Próba előtt mindenkinek körbe kellett szaladnia a színházat. Fiatalok és öregek, nők, férfiak loholtunk egymás nyomában, hogy edződjünk! Meg aztán munkaversenyre hívtuk az összes többi színházat, hogy méltóképpen ünnepeljük meg Sztálin 70. születésnapját. Aztán Szabad Nép félórákon vettünk részt. Volt olyan színész, aki nemcsak arról számolt be, amit a Szabad Népben olvasott, hanem arról is, amit a Szabad Európa rádióban hallott. Aztán volt kritika, önkritika, és aki elkésett a próbákról, az nem későn jövő volt, hanem szabotőr.

– Jól érezted magad Miskolcon?

– Nagyon jól! Eltekintve attól, hogy egy parányi albérleti szobában laktam. Aztán egy szép napon meglengettek előttem egy fővárosi szerződést.

– Melyik színháztól?

– Gáspár Margit, a Fővárosi Operettszínház igazgatója látott a Szabad szélben és megkérdezte nincs-e kedvem hozzájuk szerződni. Azt hittem, elájulok. Én az Operettbe, ahol olyanok játszanak, mint a két Latabár, Feleki Kamill, a Bilicsi és a Rátonyi. Mit kereshetek én ott, milyen szerep várna rám? „Jupiteré, az Orfeusz az alvilágban című Offenbach operettben, amit a jövő szezonban akarunk bemutatni” – válaszolta Gáspár Margit.

Agárdy ezzel kapcsolatos felmondását kiváltó földindulás elbeszélésére nem volt idő, de a felvétel második szünetében nekünk elmesélte, hogy bejelentésének híre a minisztériumba is eljutott, és amikor Révai József, a kulturális ügyek „pápája” ellátogatott Miskolcra, közölte vele, hogy szó sem lehet arról, hogy Budapestre szerződjön, mert nem akarják meggyengíteni a miskolci társulatot.

– Próbáltam ellenkezni, elmondtam, hogy én itt már mindent eljátszottam, csak magamat ismételném, és a közönség rám unna. Végül Révai megenyhült és arra kért, hogy maradjak még egy évet, és aztán majd szót ejtünk az átszerződésről. „Maradok – mondtam –, de ha jövőre sem mehetek Budapestre, akkor kultúrfelelős leszek Sztálinvárosban. Azt nem lehet megakadályozni, mert az felajánlásnak számít.” Révai elmosolyodott, több szó nem esett a témáról. Utolsó miskolci évadom egyik jelentős eseménye volt Lenin megformálása Az apák ifjúsága című darabban. Ennek akkora visszhangja volt, hogy Pestről leutazott hozzánk Major Tamás, a Nemzeti Színház igazgatója és Gellért Endre, valamint Horvai István rendezők. Csak azt a jelenetet akarták megnézni, amiben Lenint játszottam. Így aztán aznap délelőtt, amikor megérkeztek, berendezték a színpadot, a vendégek leültek az első sorba, mi meg eljátszottuk azt a néhány perces jelenetet. „Még egyszer!” – kiáltott fel Major. Aztán eljátszottuk még egyszer, sőt harmadszor is. Úgy éreztem magam, mint amikor valamelyik operettben egy sikeres táncoskomikusi számom után kellett újráznom. A végén Major gratulált, majd közölte, hogy megtalálta Visnyevszkij híres darabjának, a Feledhetetlen 1919-nek Leninjét. Bármilyen megtisztelő volt a felkérés, nem vállalhattam, mert már korábban elígérkeztem Gáspár Margitnak az Operettszínházba. Végül a következő évadban le is szerződtem és az Orfeuszban Jupiter szerepét osztották rám. Később megtudtam, hogy ezt a szerepet eredetileg Bilicsi Tivadarnak szánták. (A szerepcsere hátteréről a Bilicsi Tivadarról szóló fejezetben kitérek.)

Agárdy innen már ismét a kamera előtt folytatta fővárosi kalandjait.

– Ennek az operettnek a szövegkönyve szinte naponta változott, mivel Hámos György, a szerző, a legaktuálisabb mondatokat írta be az olimposzi istenek szövegébe. Ezért aztán a súgó lelkére kötöttük, hogy minden új mondatot „adjon fel” nekünk. Csakhogy az „Olimposz” három méter magasságban volt a súgólyuktól így nem hallottunk semmit. Nagy néha azt mondtuk, ami eszünkbe jutott, vagyis kénytelenek voltunk a saját fejünk után „átigazítani” a szöveget. A darab ugyan nem aratott sikert, de a Feleki Kamillal való jelenetem kiugró sikert aratott. Feleki mint Styx Jankó légycsapóval kergetett, mire én összevissza röpködtem a színpadon és még négy méter magasra is felszálltam egy gumiasztal segítségével.

– Hallhatnának a nézők valamit a beugrásaidról?

– Vagyis az „öngyilkosságomról” akarsz faggatni?

– Ezt hogy érted?

– Elmondom. Egyik délután felhívott a művészeti titkár, hogy Latabár megbetegedett, és nekem kell beugranom Mujkó szerepébe a Szelistyei asszonyokba. Azonnal menjek be a színházba átvenni a szöveget és a számokat. Teljesen ledöbbentem. Én, az ismeretlen vidéki senki lépjek fel a közönség kedvenc Latyija helyett? Ezt neveztem öngyilkosságnak. Mindegy, lesz, ami lesz, belevágtam. Amikor beléptem a színpadra, fagyos csend áradt felém. Szinte hallottam a megjegyzéseket: „Nekünk is pont ma kellett idejönnünk.” Aztán később a hangulat kezdett oldódni, aztán a végén valahogy elfogadtak a kedvencük helyett.