Roberto Giacobbo

Mi van odaát?

Megdöbbentő tanúbizonyságok: az élet folytatódik!

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezető

Kik vagyunk mi, hogy tagadunk mindent?

Félelmek és védekezések

A kutatás

Elme és agy

Történelem

Az új felismerések öröme

A hús–vér egyiptomi túlvilág

Az erőteljes sumer túlvilág

A lélek születése

A reinkarnáció

A másvilág sötétségétől a feltámadás fényéig

Az arab túlvilág: iszlám előtt és után

Hindu születés, halál és újraszületés

Tibeti halálközeli élmények

A pragmatikus kínai túlvilág

A latin-amerikaiak és az amerikai indiánok mennyországa

Mindent elmondtunk?

Tanúbizonyságok

Egy római szállodában

Ki volt Gustavo Adolfo Rol?

A spiritizmus hivatalos születése

Sylvia Browne bizonyossága

Gary Schwartz bizonyítékkeresése

Morális és tudományos forradalom

Kutatások

Cameron története

Ian Stevenson és különleges gyerekei

Interjú Brian Weiss-szel

A halálból visszatértek tapasztalatai

A fizikai valósággal párhuzamos tizenegy valóság

A remény

A test halhatatlansága

Utószó

Impresszum

MI VAN ODAÁT?

Mindazoknak, akiket tovább szeretünk

Azoknak, akik tagadják a túlvilág létezését, ugyanazok a bizonyítékaik, mint azoknak, akik hisznek benne.

Érzelem, képzelet, törekvés.

Mi az, ami arra ösztönöz minket, hogy gondolkodjunk, álmodjunk a túlvilágról?

A vég félelmet kelt, ez nyilvánvaló. Az álmodozás, a remény, a csodálat nem. Aki azt állítja, nem fél a végtől, azt kockáztatja, hogy felelőtlennek, felszínesnek ítélik meg. Másfelől azonban, aki elvakultan hisz a túlvilágban, hasonló megítélésben részesül.

Egy „utána lévőt” feltételezni csupán a hit kérdése? Vagy lehet egy pusztán anyagelvű gondolkodásmód eredménye is?

A mai napig a vallások fontos szerepet játszottak abban, hogy életet feltételeztek az élet után.

Van valami új? Folytatódnak, még ha kísérleti jelleggel is, olyan tanulmányok, amelyek segítségével el tudjuk kezdeni megérteni, hogy létezik-e objektíven egy „odaát”? Meglepő, de azt kell mondanunk: igen.

Minél nagyobb a misztérium, annál lenyűgözőbb a kutatás útja. A nyomozás, a megismerés útján indulunk el közösen, ezzel a könyvvel.

Most.

BEVEZETŐ

KIK VAGYUNK MI, HOGY TAGADUNK MINDENT?

Lehetséges, hogy az „átmenet” pillanatában a lényünk, a lelkünk túlél, „máshová költözik”?

Egy másik dimenzióba?

Egy másik testbe?

Egy másik történelembe?

Az ember időtlen időktől fogva felteszi magának ezeket a kérdéseket, és öröktől fogva elképzel egy túlvilágot: miért?

Mert egyetlen élet, bármennyire is szép és sikerekben gazdag, aminek van kezdete és vége, nem elég. Mert a szeretteink elvesztése miatt érzett fájdalom némelykor olyan nagy, hogy szükségünk van azt gondolni, valamilyen módon, bármilyen módon, mellettünk maradnak. Mert az „élet vége”, mint minden, amit nem ismerünk, és ami ennyire végleges, félelmet ébreszt. Az ember természetéből adódóan kérdéseket tesz fel azokról a dolgokról, amiket nem ért, és túl összetett ahhoz, hogy elfogadja, minden érzelme és gondolata is véget ér, amikor meghal. Mert a halál megfoszt mindent a jelentésétől, még a legnagyobb örömöt és a legcsodálatosabb sikert is.

Szükségünk van a reményre, hogy létezik élet az élet után?

Vagy egyszerűen csak azért képzeljük el, mert létezik.

Amikor felteszünk magunknak – akár másoknak – bármilyen jellegű kérdéseket, egy alapvető dolgot mindig szem előtt kellene tartanunk: ne féljünk a válaszoktól. Mert ha félünk a válaszoktól, vagy netán már egy meglévő válasszal indulunk neki, akkor meghamisítjuk a nyomozást, érvénytelenítjük azt.

Az előítéletek és a félelem, mint tudjuk, ellenségei a tudásnak; régi ellenfelei és éppen ezért igen gyakorlottak!

A kérdés, amit szeretnénk magunknak feltenni ebben a könyvben, nem más, mint hogy létezik-e élet az élet után. Egyértelmű, hogy ilyen horderejű kérdésnél felmerül majd sok előítélet és félelem, de erőt kell vennünk magunkon, hogy félretegyük ezeket, mert a téma olyan, amellyel előbb vagy utóbb mindenkinek szembesülnie kell: amikor látjuk megöregedni azokat, akiket szeretünk, amikor elveszítjük őket, amikor megbetegszünk, amikor mi magunk is megöregszünk.

Miközben elgondolkodunk a kérdésen, fel fogjuk fedezni, hogy noha múlnak az évszázadok, hatalmas fejlődésen esett át az emberiség, mégsem vagyunk sokkal másabbak azoknál az embereknél, akik megelőztek bennünket. A tudomány, az orvostudomány, a technológia, a társadalmi berendezkedés evolúciójának köszönhetően egy jobb világban élünk, legalábbis, ami a nyugati országokat illeti, a szerencsésebbeket: hosszabb ideig élhetünk és fokozatosan öregedhetünk meg. A találkozást az öregséggel elődeinkhez képest jó néhány évvel kitoltuk olyan kondícióban, amelyben sokkal több lehetőséggel élhetünk. De ez sem örök. Ez az egyik alapszabálya ennek a gyönyörű játéknak, az életnek.

Ugyanúgy, mint akik előttünk éltek, nekünk is szembesülnünk kell egy olyan dologgal, amit nem tudunk ellenőrzésünk alatt tartani, és valójában nem is vagyunk képesek megérteni.

Megnézzük majd, hogyan kezelték ezt a helyzetet a múlt civilizációi, és hogyan képzelték el a túlvilágot, mert mindegyiknek volt túlvilágképe.

És mindegyik átmenetnek tekintette.

Megvizsgáljuk, hogy a világ különböző vallásai miként mesélik el és hogyan kezelik ezt az átmenetet.

Megfigyeljük majd, hogy időtlen idők óta a népek mindig rábízták magukat szent írásokra, de ettől még nem múlt el félelmük. Talán azért, mert sosem kaptak megcáfolhatatlan bizonyítékot arra, hogy a halál átmenet, vagy talán azért, mert mint minden ennyire végleges dolog, ez sem keltett és kelthet mást, csak félelmet.

FÉLELMEK ÉS VÉDEKEZÉSEK

Elődeink félelmei azonban különböztek a mieinktől: az ő társadalmaik elsősorban mezőgazdaságra épültek, az ember a természetbe merülve, a folytonos halál és újjászületés ciklusában élt, így élet és halál elválasztása nemcsak természetellenes volt, hanem abszurd is.

A mai nyugati társadalomban azonban elveszett ez a fajta kapcsolat a természettel, megszűnt a túlvilágba vetett hit mint kollektív érzelem és egyéni, személyes érzéssé határolódott: a tudományos racionalizmus valahogy kettétörte a tudatosságot, olyannyira, hogy ha ma nem szorosan vallási kontextusban megemlítjük a halál utáni életet, kellemetlenséget, szarkazmust válthat ki.

És mint tudjuk, a szarkazmus erős védelem, nem foglalkozik kételyekkel, problémákkal, és megakadályozza a dolgok mélyére látást.

Túllépni bizonyos határokat sok szempontból veszélyes, először is azért – és ez magában foglalja a többit is –, mert a halál majdhogynem tiltott téma lett. Olyannyira, hogy igyekszünk minél kevesebbet emlegetni: a „hiányzó”, az „elhunyt”, az „eltávozott”, az „átment”, a „jobb létre szenderült”, ezek mind olyan eufemizmusok, amelyekkel szeretjük helyettesíteni az eredeti kifejezést, mintha zavarba ejtő lenne kimondani: a „halott”.

A tudományos és orvosi felfedezések azt az illúziót sugallják, hogy ha nem is tudjuk legyőzni a halált, de ki tudjuk tolni egy olyan távoli időpontra, hogy akár nem is kell rágondolnunk. Mintha pusztán az, hogy nem gondolunk rá, elég lenne ahhoz, hogy távol tartsuk, bezárjuk a nemlét állapotába.

A nyugati kortárs ember és a városi életmód távolságot tart a természettől és annak ciklusaitól, így ez az élet és a halál éles elkülönüléséhez vezetett: az első jogosan kiemelt szerepet kapott, a második pedig nem számít normális folyamatnak, inkább nem kell róla szólni, és mindenféle babonával kell megközelíteni. Ez alapjában véve teljesen természetellenes, és csak a félelem növekedéséhez vezet. Mivel attól, amivel nem foglalkozunk és nem ismerjük, mindig félünk.

Elmeséljük majd azok esetét, akik szembesülni kényszerültek a halállal, mert elveszítettek egy számukra kedves embert, amibe semmi áron sem akartak beletörődni, és médiumhoz fordultak, hogy kapcsolatba tudjanak lépni az elhalálozottal. Az esetek többségében ez csupán egy a sok próbálkozás közül, hogy elaltassuk a fájdalmat; és többnyire a médiumok csalók, akik többé-kevésbé összetett trükkök segítségével játszadoznak mások fájdalmával, hogy személyes előnyt kovácsoljanak belőle, anyagi javakat vagy hatalmat. Nem fogjuk ezeket a történeteket elmesélni, mert tiszteletben tartjuk az átverteket, akiknek fájdalmas tapasztalatban volt részük, és azért is, mert megvetjük a csalókat.

Elmeséljük viszont azokat a történeteket, amelyeken érdemes elgondolkodni, vagyis azokat az eseteket, amikor a médium olyan információkat közvetített, amiket csak az az ember tudhatott, aki hozzá fordult és a halott. És mindezt úgy tette, hogy nem ismerte azt, aki segítséget kért tőle, és nem is beszélhetett vele, sőt még csak nem is nézhetett a szemébe, és természetesen az információkért nem kért cserébe semmit, még azt a bizonyos „adományt” sem. Ezekben az esetekben ésszerű feltenni a kérdést, vajon lehetséges-e kapcsolatot teremteni a halottak lelkével úgy, hogy a médium képes érzékelni azt a feltételezett energiát, ami halottaink után fennmarad.

A lehető legtényszerűbb módon igyekszünk elmesélni ezeket az eseteket, ítélkezés nélkül, azzal az objektivitással, amit csak az tud megtartani, aki érzelmileg nem érintett benne.

Azoknak az orvosoknak a történetét is elmeséljük, akik olyan jelenségekkel találkoztak, amelyekre a tudomány még nem szolgáltatott magyarázatot. Emberek, akik haláluk pillanatában bekerültek a kórházak intenzív osztályára és ott magukhoz tértek. Emberek, akik emlékeznek arra, mit érzékeltek azokban a pillanatokban, jóllehet teljesen eszméletlen állapotban voltak.

Elmeséljük a near-death experience eseteket, az úgynevezett NDE-t, azokat a különleges halálközeli élményeket, amelyeket évtizedek óta orvosok és kutatók tanulmányoznak, és amelyekről a betegek 10–20 százaléka beszámolt, azok, akik szívleállás után visszatértek a normális életvitelhez.

A KUTATÁS

Sok tudós manapság nem kételkedik már az NDE igazságában: a páciensek nem kitalációkat adnak elő, akkor is, ha még nem világos miért és hogyan történnek meg ezek a jelenségek.

De megtörténnek.

A neurológiai folyamatok még nem teljesen ismertek, de különböző feltevések vannak arra, hogy megmagyarázzák tudományosan a halálközeli élményeket: lehetnek akár neuro-fiziológiai jelenségek, amiket az agyban történő változások okoznak, amikor beindul a vészcsengő a „hamarosan bekövetkező” halál pillanatában és az endorfin-túltermelés megmagyarázná azt az intenzív jó közérzetet, amiről néhány tanú beszámolt. Az egyesült államokbeli Kentucky Egyetem szerint viszont normális REM alvásfázis beindulásáról lehet szó az agytörzsben (egyike az öt alvásciklusnak, amire általában az álmodás jellemző). Azonban a Maribori Egyetem (Szlovénia) szerint az oxigén és a szén-dioxid arányának változása okozhatja a jelenséget.

Csakhogy egyvalami kétségbe vonja mindezeket a feltevéseket: a betegek pontos és következetes módon mesélik el saját halálközeli élményeiket, nagyon másképp írják le őket, mint az álmokat vagy a hallucinációkat.

Ezenkívül: hogyan lehetséges, hogy egy agy, amely hipoxiában, oxigénhiányban szenved és haldoklik, és az elektro-encefalogram kritikus értékeket mutat, mégis képes ilyen tiszta, komplex és logikus agyi élményt produkálni?

Pim van Lommel holland kardiológus azt állítja:

Az agy szívleállás során olyan, mint egy számítógép, amely nem kap több energiát, és az áramköreit deaktiválták. Egy ilyen agynak nem lehetnek hallucinációi vagy gondolatai; semmit nem tehet, ugyanúgy, mint egy kikapcsolt számítógép.

Éspedig a halálközeli élmények (NDE) azt mutatják, hogy azokban a pillanatokban az agy csinál valamit: miért?

Néhány páciens elmondása szerint, az NDE alatt rokonokat vagy halott barátokat láttak. Ezek a látomások gyakoriak a haldoklóknál, és könnyen megmagyarázhatóak azzal a nagy vággyal, hogy egyesüljenek a szeretett és elveszített személyekkel, hogy ők kísérjék a haldoklót a halál pillanatában: ez racionálisan érthető dolog.

De akkor hogyan magyarázhatók meg azok a dokumentált esetek, amikor az NDE alatt a páciensek láttak egy halottat, de valójában nem tudhatták, hogy az illető már nem él? Olyan esetekben, amikor a pácienshez legközelebb álló személyek sem tudhattak annak a másik embernek a haláláról…

Mindezek a furcsa esetek arra a következtetésre juttattak néhány tudóst, hogy ne legyenek olyan biztosak abban, hogy a halál egy áthághatatlan határ, de azért a tudósok többsége szkeptikus marad, mert úgy fogja fel a tudatot, mint amely elválaszthatatlan az idegpályáktól, és ebből kifolyólag, nem ismerik el, hogy ez túlélheti az agy halálát.

És pont ez a nagy kibogozandó csomó: elme és agy egy és ugyanaz vagy két különálló entitás, amelyek külön is létezhetnek?

A tudósok többsége, és bizonyosan majdnem minden neurológus azt vallja, hogy az elme nem más, mint az agyműködés kifejeződése, de létezik néhány ettől eltérő vélemény. Olyan elismert orvosok, akik megérdemlik, hogy figyelembe vegyék őket.

Például Jeffrey Long, amerikai onkológus, aki több mint 1600 NDE-esetet vizsgált, azt állítja:

Ezek a tapasztalatok azt bizonyítják, hogy tudati jelenség a fizikai agytól függetlenül is létrejöhet. Én személy szerint arra a következtetésre jutottam, hogy létezik a túlvilág, és ez segít nekem és a betegeimnek is abban, hogy jobban kezeljük a betegséget.

Jeffrey Long nem az egyedüli, aki így gondolja: számos tudós és kutató a saját klinikai tapasztalata alapján eljutott oda, hogy elhiggye, létezik a halál után is valamilyen létforma: Elisabeth Kübler-Ross svájci pszichiáter, John Ecless ausztrál neurofiziológus, aki 1963-ban orvosi Nobel-díjat kapott, Carl Gustav Jung pszichoanalitikus.

Más tudósok, köztük Freeman Dyson fizikus, a középutat vallják, ami nyitva hagyja a lehetőséget: a tudománynak sok határa van, és ebből kifolyólag, létezhetnek parajelenségek vagy olyan dimenziók, amelyekhez még nincs hozzáférése a tudományos kutatásnak.

Nem hiányoznak azok a tudósok sem, akik továbbmennek és merik kutatni szigorú kritériumok mentén a legkényesebb eseteket, amelyek a túlvilághoz, a reinkarnációhoz kapcsolódnak.

A Virginiai Egyetem Pszichiátria és Viselkedéskutató Karán az Érzékelés Tudományának Tanszéke, amelyet Jim Tucker pszichiáter vezet, évek óta tanulmányozza az NDE-eseteket, a testből való kilépést és az érzékszerveken túli érzékelést (telepátia, illetve a halottakkal való kommunikáció). Ezen túlmenően a világon az első egyetemi tanszék, amely tudományosan tanulmányozza a gyerekek beszámolóit, akik a feltételezett előző életeikből mesélnek el történéseket. A 2500 megvizsgált eset közül nevezetes a hatéves török gyermek, K. A. története, akit 1997-ben vizsgált meg Jürgen Keil pszichológus és maga Jim Tucker is.

K. A. 1991-ben született gazdag muzulmán családban, a török Hatay megyében, néhány száz kilométerre Isztambultól. Azt mesélte, hogy egyik előző életében férfiként, Karakas vezetéknévvel élt örmény keresztényként Isztambulban, egy háromemeletes házban, felesége görög katolikus asszony volt, és gazdagsága miatt lőtték le pisztollyal.

Jürgen Keil és Jim Tucker két évig tanulmányozta K. A. esetét, és meglepő dolgot fedeztek fel: Isztambulban valóban létezett az a háromemeletes ház, amelyet a kisfiú leírt, és valóban lakott ott egy Karakas nevű család. A családfőt, aki örmény keresztény volt és görög katolikus asszony vett feleségül, titokzatos körülmények között ölték meg 1940-ben vagy 1941-ben.

Sok ehhez hasonló dokumentált esettel találkozunk majd a könyvben, amelyeket konszolidált egyetemi karriert befutott, neves tudósok tanulmányoztak, akiknek nem állt érdekükben, hogy hazudjanak, mert csak veszítenivalójuk lett volna abból, ha bebizonyosodik, hogy csalók. Ezek ösztönzőleg hatottak ránk, hogy elmeséljük a hitelesnek talált eseteket, ugyanakkor emiatt nem meséltük el a csalók történeteit.

Úgy tűnik, nemcsak a gyerekek emlékeznek előző életeikre, hanem néhány felnőtt is, akiket regresszív hipnózisnak vetnek alá.

ELME ÉS AGY

Ugyanúgy, mint a halálközeli élmények, az előző életek emlékei is arra késztetnek minket, hogy elgondolkodjunk az elme és az agy egységén vagy dualitásán.

Szükséges egy agy ahhoz, hogy létezzen az elme?

Ha, mint ahogy azt köztudottan feltételezik, az elme nem más, mint az agyműködésünk egy aspektusa, nehezen megmagyarázható, hogy egy klinikailag halott agy érzékeljen, halljon. És még nehezebb megmagyarázni, hogyan képes az agy emlékezni egy másik, ismeretlen ember élettapasztalataira, amelyek egy másik agyhoz kötődnek.

Egyszerűbb lenne, ha be lehetne bizonyítani, hogy az elme és az agy egymásra hatnak az élet során, és ezzel együtt mégis önállóak és elkülöníthetők.

A tudománynak még nagy utat kell bejárnia, hogy teljességében megértse az agy működését: és nem kell ahhoz feltétlenül a legextrémebb eseteket venni, mint az NDE vagy a reinkarnáció, számos más megválaszolatlan kérdés van még, ami a legösszetettebb szervünkkel kapcsolatban.

A jelenlegi ismereteink nem elegendőek ahhoz például, hogy megmagyarázzuk a tudat létezését: ha csak kísérőjelensége agyműködésünknek, hogyan lehetséges az, hogy felügyelni és bírálni tudja magának az agynak a munkáját?

És a memória?

A neurofiziológusok azt sugallták, hogy a tapasztalat megváltoztatja az agyat, és olyan nyomokat hagy benne, amikre a későbbi események serkentőleg hatnak, és így megjelenik az eredeti esemény emléke. Ezt nevezzük „memóriának”. Hogy miként aktiválódnak ezek a nyomok, egyelőre még homály fedi…

És ha valójában az elme nem egyezik meg az aggyal, csak használja?

Ez esetben könnyebb lenne tudományosan feltételezni életet a halál után?

Lehetséges lenne hinni abban, hogy amikor az agy meghal, az elme nem tűnik el?

Ez hipotézis, amivel filozófiai értelemben több mint kétezer évvel ezelőtt olyan gondolkodók értettek egyet, mint Püthagorasz és Platón. Modern időkben olyan kaliberű emberek vallották magukénak, mint Wilder Penfield, a nagy kanadai idegsebész; William James amerikai pszichológus, aki a Society for Psychical Research elnöke volt; David Bohm híres amerikai kvantumfizikus, aki Einstein tanítványa volt; Tom Slick amerikai vállalkozó és filantróp, aki létrehozta a Mind Science Foundationt.

Ez a hipotézis azt feltételezi, hogy az elme előbb van, mint az agy, tehát a tudat az agytól függetlenül létezik, és nem függ tőle a létezése.

Eszerint nem az agy az elme megalkotója, hanem annak nagyon hatásos eszköze?

Ha valóban így lenne, és ha be lehetne ezt bizonyítani, akkor a tudomány egyik legfantasztikusabb felfedezéséről lenne szó. Ez a felfedezés megkérdőjelezné az életről és magunkról alkotott eddigi felfogásunkat.

Forradalmi felfedezés.

Talán közelebb kerülne hozzánk a túlvilág is.

És ahogy minden forradalomban szokásos, megjelenik a félelem és az előítélet: a legmegrengetőbb felfedezések láttán az elején az ember mindig hajlamos azt hinni, hogy a természet a szerint működik, ahogy addig tanították, inkább ezt hiszi el, mint hogy felnyissa a szemét és megfigyelje, hogyan is működik valójában.

Jól tudta ezt Galileo Galilei…

Mi történne akkor, ha a tudomány be tudná bizonyítani, hogy a lélek tovább élése merő fantázia, pusztán becsapás, amiben eddig azért hittünk, hogy segítsen legyőzni a haláltól való félelmet és a szeretteink elvesztése iránti félelmet? Pusztító lenne: lerombolná az emberiség álmát, hogy létezik az életnek egy spirituális jelentése, megsemmisítene végérvényesen minden reményt.

És ha fordítva: a tudomány bebizonyítaná a lélek létezését, annak lehetőségét, hogy túlélje az agy halálát? Ugyanannyira romboló lenne: felül kellene vizsgálnunk az életünket; nem élhetnénk úgy, mint ahogy ezt általában tesszük, az itt és a mostnak; minden cselekedetünk és viselkedésünk abszolút értéket kapna. A rossz rosszabb lenne, a jó jobb, mert nem lennének végesek, hanem a végtelenbe nyúlnának.

Továbbra is hinni az élet utáni létezésben csupán egy kétségbeesett álom vagy helyes intuíció? Ha valaha fog erre a kérdésre válaszolni a tudomány, addigra nekünk készen kell állnunk, hogy képesek legyünk végigvinni magunkban a változást.

Bármi is legyen a válasza.

Éppen ezért mind a szkeptikusok, mind a hívők inkább kétségek között maradnak és együtt élnek vele.

De a félelem és az előítélet a tudás ellenségei: gyakran kellene emlékeznünk rá ezen a mostani úton.

Bátorság tehát, készen állunk az indulásra.