Gion Nándor

Műfogsor az égből

Összegyűjtött elbeszélések

Noran Libro

Tartalom

A TEHERHORDÓ HALÁLA

Párbeszédes Hermes-dicséret

Arakhné

Issakhár

A teherhordó halála

Mert reggel visszaindulok Hispániába

Ahasvérus

Itt még a szentek is megpihennek

Komolytalan ünnep

A súlyemelőnek sokat kell enni

Keresztvivő a Keglovics utcából

Példabeszéd a szelídített állatokról és az emberszabású növényekről

EZEN AZ OLDALON

Hívták a gyereket

A legmagasabb fa

Kié a gyár?

Régi megható történet Romodáról, az ácsmesterről

A késdobáló művész

Három próbadobás

Későn kirajzott méhek

Ki az a vén kurva?

Tizenkét dobás

Régi megható történet Kordovánról, a késdobáló művészről

Miénk a gyár!

Ha rosszkedvű volt, hazudott az embereknek

A kutyát Adamkónak hívták

Régi megható történet Adamkóról, a téglagyári munkásról

A vadkacsák talán észre sem vették

Öregemberek

Földre szórták a virágokat

Régi megható történet az öreg Madzsgájról, aki utálta a kutyákat

Ó, az akasztást senki sem gondolta komolyan

Másképpen volt

A templomjáró Szent János…

Az éjjeliőr puskával őrizte a hidat

Régi megható történet a félhülye Sebestyén gyerekről

OLYAN, MINTHA NYÁR VOLNA

A galamb

Patkányok a napon

A postás, aki egy ujjal tudott fütyülni

A szemüveges lány

Az asztalos

Szúnyogok és a pályaőr

Száraz magok

A sziréna

Olyan, mintha nyár volna

C. O. Holicser, a teknősbéka

Csillagok minden színben I.

Csillagok minden színben II.

TÖRTÉNETEK EGY RÉGI FORGÓPISZTOLYRÓL

A Félfülű Ember

Lakat és artézi kút

Kilenc lázmérő

Nyúlfészek

Krisztus Katonája

A rejtekhely

Pódium

Két golyó

A JÓSZAGÚ SZERZETES

M. H. J. hintaszéke

Hófalak között

Izidor

A jószagú szerzetes

Ahol szépek a tengeri kagylók

Az üzbégek élni fognak

Bogarászók

MINT A FELSZABADÍTÓK

Szomorú, langaléta négerek

Jó lélek költözött beléjük

Kardvívó télen és tavasszal

A hatodik ujj

Rádió és gumibot

Nemesi származékok

Március

A mimózákat nem szabad késsel bántani

Mint a felszabadítók

Nemzeti színek

Norvégiától Észak-Afrikáig

A medúzák nem hoznak szerencsét

Halk szavú, tisztességes lányok

A málnaszedő gyógyulása

Úriemberek a folyón

JÉGHEGYEN SZALMAKALAPBAN

Ámuldozó szemek

Jéghegyen szalmakalapban

Nem baleset lesz

MIT JELENT A TÖK ALSÓ?

Saját kezűleg

Alibi mankók

Borsszóró (pepperbox) revolver

Virágot vinnék…

Amarilla, a feledékeny kuvasz

Svédkályha

Egy regény vége

Átlósan az utcán

Műfogsor az égből

Fényjelek nélkül

Rosszul fizetett szakmák

Kőfaragók ünnep előtt

A szürke öngyújtó

Fehér kesztyűben

Védőszentek a fenyők között

Diófa a sétálóutcában

A kultúra jelzője

Talliumot a patkányoknak

Hat alma (sok)

Önhibámon kívül

Huzatos hajón

Tisztulás cserépsíppal

Átölelni

Alacsonyan repülni

Disznóvér és Dugóhídi Anita

Garantálja Z. A.

Mit jelent a tök alsó?

Mosolyra figyelni

Kevesebb mint három perc

Utószó

A szerkesztő jegyzete

Impresszum

A TEHERHORDÓ HALÁLA

Párbeszédes Hermes-dicséret

Hegyes szakállal, hírnöki pálcával a kezében, útikalappal a fején, szárnyas saruval lábán suhan: közömbösen szinte unottan adja át a halottak lelkét Kharónnak, a mogorva révésznek: hanyag mozdulattal tessékeli előre a lelkeket – a halottak nem érdeklik, kötelességét teljesíti – a felleggyűjtő Zeusz ezt a feladatot szabta neki. Ő az olymposi istenek hírvivője, az olymposiak parancsát közvetíti az embereknek és a halhatatlanok hierarchiája alsóbb rétegeinek. Utazik.

„Véghetetlen földön, át a tenger árján,

Varázsló vesszejét kezében illeszti

Embereknek azzal szeme-héját pedzi:

Vagy álomra csukja, vagy ébrenre nyitja,

Ezt tartja kezében, eget úgy hasítja.

Piéria csúcsát haladja egyszerre,

Ott a levegőből lecsap a tengerre,

El a vizek szintjén, hamar tova-illan,

Ahogy a madár, sirálymadár villan,

Amikor vadászgat, halakért röpködvén

Sivatag tengernek iszonyú mély öblén,

Szárnya a hullámhoz oda-odarebben –

Habról habra Hermes hamar tova-lebben.”{1}

Ő a tolvajok istene, az embereket tolvajlásra tanítja, a tolvajokat segíti. Zeus, „az emberek és az istenek atyja”, mindenre és mindenkire gondolt, a tolvajokra is: Maia fiának oltalma alá helyezte őket, vérbeli istent nemzett a számukra, aki a tizenkét „nagy” olymposi között kapott helyet, ambróziát eszik, nektárt iszik és ereiben ichor folyik.

A nagyon emberszabású görög istenek között ő mégis mindvégig megmarad kissé gyereknek, tehát legemberszabásúbbnak: neveletlen és tekintélyromboló; csecsemőkorában Apollónt lopja meg, mert az ambrózia mellett húsra, emberi eledelre éhezik. Pimaszul hazudozik az isteni gyülekezet előtt. Túlbuzgón űzi mesterségét.

„Hangosan mennydörgő Zeus talán mégsem egészen ilyennek képzelted a fiacskádat?”

„A görög ember sohasem szentimentális, tehát istenei sem. Az ügyesség, találékonyság a legfőbb erény és a tolvajlás is egyfajta ügyesség, erény, amellyel a földiek nem árthatnak az isteneknek.”

„Prométheus ellopta az istenektől a kézművességet és a tüzet a halandók számára.”

„Prométheus megbűnhödött a lopásért.”

„Hermes?”

„Végső fokon igaza volt. Az ember elpusztult volna meztelenül, fegyver, ruha és tűz nélkül. A jelentéktelen isteneknek különben mindig igazuk van. Kronos és Atlas unokájának igazságai és tettei jelentéktelenek és ártatlanok.”

„A darvak repüléséből elleste a betűvetést. Elkészítette az első lantot – művészetet teremtett az emberek gyönyörködtetésére; énekelt az istenekről, anyjának cselédeiről és az emberek véle együtt énekeltek.

Isten vagy ember légy, pihenő alak,

ki nem pihensz, mert ülsz, de a húrokon

száguldasz egyben, szállsz a szóval,

ég fele törzs suhogó daloddal,

tudd: néma lantod a hang-nemadó zenéd

lelkünk feszítő lelkedet élteti,

szekrény üvegjét, ég üvegjét

ostromló panaszos, te, költő!{2}”

„Az embereknek Pallas Athéne és Démétér művészetére van szükségük. Apollónt és Arést rettegik, félnek fegyvereiktől és tisztelik őket. Apollón lenyilazta Niobé fiait és szamárfüleket növesztett Midásnak, amiért az Pánnak, Hermes fiának adta a pálmát. Az emberek tömegesen tódultak Delpholba. Arés fegyvercsörtetései lélegzetvisszafojtva figyelték.”

„Hermes arany és ezüstfejszét ajándékozott a becsületes favágónak. Az alvilág felé haladva asszonyává tette a Dea Mutát és ikrei a keresztutakat és a Várost őrzik. Dédunokája Ulisses éveken át dacol az istenekkel, sír, kesereg, ravaszkodik, de végül is hazatér. Hermes Trójánál a görögök oldalán harcol, de Priamost vígasztalja gyászába és utat mutat Aleneásnak.

Istennő fia! ily helyzetben is alszol-e, mondjad?

Vagy nem látod a szörnyű veszélyt, ami vár, te

[tudatlan

s nem hallod, hogy legjobb szél, az fú a füledbe?

Cselt, rettentő bűnt követ el szeretőd ma szívében,

halni akar, s a harag habján hánykódik a lelke.

Hát nem futsz-e, amíg a futás hasznos, de rohanvást?

Mert látsz itt, ha e földön lel még holnap a Hajnal,

akkora tűzvészt, hogy lángfényben lobognak a partok,

s meglátod, mint túrják fel gályákkal a tengert!

Rajta tehát, ne habozz – amilyen hóbortos az asszony,

éppen oly ingatag is.”…{3}

„Gyermek. Következetlen. Felaprózza magát az embereknek. Túl sokat tartózkodik az emberek között, túl közelről nézi őket, mindegyiknek segít külön-külön, nem ismeri a magasabb szempontokat. Az emberek nem félik.”

„Az emberek szeretik.”

„Az istentől félniük kell, mert különben lerántják maguk közé és megsemmisítik Hermes–Mercuriustól csak az izgága, barbár gallok féltek igazán.”

„Az istenek elbuktak.”

„Az emberek ostobák. Emberszabású isteneket alkottak – nem tudják, hogy az emberszabású isteneknek mindig el kell bukniuk.”

„Hermes túlélte mindegyiket. Aki „az olymposi és az alvilági isteneknek egyaránt kedves” volt az embereknek mindvégig kedves maradt.”

„Az Olympos még állt, amikor elvegyült közéjük, lelkét a földön hagyta. Nem egyenlő-e ez a bukással?”

„A földön tovább él és jól érzi magát. Segít az embereknek. Segít, hogy megbuktassák az isteneket.”

(Symposion, 1964. jan. 14.)

Arakhné

A Mester kezdetben büszke volt tehetséges tanítványára, de már bosszankodott, amikor az vakmerőségében megfeledkezett a kötelező tiszteletről és fennhangon kezdte őt ócsárolni. Bízott saját művészetében, tudta, hogy elérhetetlen, mégis bosszantotta a hangoskodás; ha ez így folytatódik, tennie kell valamit.

A füstös kovácsműhelyekben, a zsúfolt fogadókban összesúgtak az apró földtúró emberkék. Ők alázatosak voltak és türelmesek. Elvakultan ragaszkodtak a földhöz és várták a Földanya sokfajta gyümölcsét. A nehéz levegőben mind gyakrabban röpködtek Kassandra-jóslataik: ennek nem jó vége lesz, a Mester bosszút áll. A kézművesség önhitté teszi az embert, nem ismeri a tekintélyt, csak a mesterségét és mesterségében is csak önmagát tiszteli.

Arakhné kézműves volt és fiatal. Talán rút is volt. Egy kolophóni kelmefestőnek bajosan lehetett túlságosan szép lánya. Szépségét beleszőtte kelméibe: így ketten együtt elragadó látványt nyújtottak és irigységet keltettek a fecsegő emberkékben. Hangosan bíztatta önmagát, hogy felérjen a Mesterig és hangosan kérkedett, lekicsinylően szólt a Mesterről, hogy mindig újra és újra elhitesse ezt magával.

A Mester mindig egyformán szép volt, és mindig egyformán fiatal. A mesterséget csak mellékfoglalkozásként űzte, Arakhnénak viszont az életet jelentette, a művészetet jelentette. És első akart lenni mindenáron. Nem gondolt a veszéllyel és gorombán letorkollta az óvatos emberkéket. Hogy egyszer csak megjelenik a Mester? Hiszen ő ezt várta. Végképp meg kellett bizonyosodnia művészetének értékéről.

A Mester csodálkozva vette észre, hogy a tanítvány nem rémült meg jelenlététől. Most már nemcsak bosszankodott, most már dühös volt. A szájtátó emberkék előtt be kell bizonyítani fölényét. Fölénye kétségtelen, ezt mindenki tudta, de mégis bizonyításra szorul, és ez megalázó.

És a bizonyítás csak félig sikerült. A tanítvány szemmel láthatóan egy szintre került a Mesterrel.

A Mester pedig mindig egyformán szép, mindig egyformán fiatal és művészete mindig egyformán tökéletes.

A tanítvány csúnya, halandó és művészete változó.

A Mester most már gyűlölte tehetséges tanítványát. A Nagy Tanító kicsinyeskedni kezdett, etikai szabálysértésről mennydörgött és pókká változtatta Arakhnét.

Egész Lydia fellélegzett, a bölcs, komoly emberkék megszabadultak a kellemetlen feszültségtől – így van ez rendjén. Különben ők már régen megérezték a bajt, megjósolták és igazuk lett: nekik végül is mindig igazuk van.

A csáprágó Arakhné folytatja a kolophóni iparosmester lányának művészetét. Csakhogy most már ő maga is iparosmester. Halász, aki gyűlölködve szövi hálóját, szimmetrikus, minőségi munkát ad: gyakorlati haszna tagadhatatlan. Ha műve megrongálódik, lelkiismeretesen kijavítja – szövőmirigyei kifogyhatatlanul ontják a nyersanyagot.

Közszükségleti cikkeket gyárt sorozatban. A fonalakkal lakását béleli, gubókat gyárt és hálót készít.

Időközben még sokkal rútabb lett. Sarló alakú állkapcsa félelmetes, potroha undorító.

Alattomos. Mozdulatlanul meghúzódik a szögletben és kitartóan, állhatatosan vár a zsákmányra. Ilyenkor talán eszébe jut az egykori Arakhné és az egykori fecsegő emberkék, akik az új perspektívából nézve csodálatosan nagyra nőttek. Ilyenkor talán erőt vesz rajta a visszavonhatatlanul ledegradált művész keserűsége.

Valószínűtlen mozdulatlanságában hallgat minderről. És trachea tüdejével nagyon halkan lélegzik.

(Symposion, 1964. jan. 30.)

Issakhár

Esténként, amikor a tarka, csíkos lábú barmok már pihenni tértek, szeretett üldögélni a karámok tövében. A levegő egészen sötétszürke lett, ő csontos hátát az egyik oszlopnak vetette és énekelt. Rekedt, vontatott hangon énekelt és a csíkos lábú kosok halkan, és mélyen lélegeztek. Különösen egyforma és egyformán csodálatos éjszakák voltak ezek. Békés csönd és a hegyek felől homokot szórt a szél.

A Gyöngeszemű Anya fiai aludtak ilyenkor, Issakhár nem szerette testvéreit. Amióta R. hahotázva elmesélte, hogy Issakhár az ő mandragóra bogyóinak köszönheti világrajövetelét, hacsak tehette, kerülte őket, különösen R.-t, aki alattomos és hízelkedő volt, és valójában egy követ fújt a Cifraruhással, az árulkodóval: R. megszaggatta ruháit, amikor a Cifraruhást eladták az ismaelláknak, de Apának nem merte elárulni, testvérei, mind a kilencen botokkal fenyegették. S. még a kését is R. torkára tette, márpedig ezt mindannyian tudták, hogy S. nem szokott tréfálni.

Issakhár akkor szótlanul nézte a távolodó karavánt, amely magával vitte a rémült Cifraruhást és valami elégtételfélét érzett: végső ideje volt már túladni Apa legkedvesebb fián, aki az utóbbi időben annyira megkeményítette Apa szívét. És Apa mégis őt kedvelte legjobban. Pedig milyen gyáva volt, istenem. Amikor Apa bátyja, a Dühös Testvér négyszáz emberével megjelent a pusztában, majd elájult a félelemtől. De a Dühös Testvér nem bántotta őket. Összeölelkezett Apával és még aznap visszatért lakóhelyére, később pedig végleg eltávozott, valahová keletre.

Issakhárnak nagyon tetszett a szúrós szemű, hallgatag, Dühös Testvér és egyszer megkérte Apát, hogy meséljen róla, de Apa kelletlenül elutasította, szemmel láthatóan ő is félt a bátyjától és egyáltalán nem titkolta örömét, amikor meghallotta, hogy az valahová messze, keletre távozott. Issakhár később megtudta, hogy valamikor régen Apa alávaló módon becsapta a Dühös Testvért, utána pedig gyáván elmenekült előle, az ember azonban, aki ezt elárulta, gyanakodva nézett Issakhárra és nem akart többet mondani.

Issakhár sajnálta a Dühös Testvért és esténként, amikor nehéz és szürke volt a levegő, sokat énekelt róla: szőrös, erős kezéről, amellyel kíméletlenül megöli a sivatagi vadat, hallgatag bátorságáról és bolyongásairól. Énekelt még a végtelen sivatagról, a karámokról, a csillagokról és a felkelő Napról.

Álmában is énekelt. Ilyenkor mindig hegytetőn állt, hangja nagyon messzire elhallatszott és a hegyek is vele énekeltek. Azután emberek jöttek fölfelé a hegyoldalon, nagyon sokan, elborították a hegyet és mindannyian énekeltek.

Egyszer csak messze, lenn a völgyben, megjelent R., tölcsért formált a tenyeréből és recsegő hangon felkiáltott: Gyöngeszemű Anya az én mandragóra bogyóimon vásárolta meg Apát egy éjszakára és ekkor született Issakhár, Issakhár a mandragóra bogyókból született, nem látjátok, hogy a mandragóra bogyók énekelnek! A hegyek elhallgattak és egyszerre békés csönd lett, csak a tarka juhok szuszogása hallatszott. Azután kitört a kacagás. Hahotázott a rengeteg ember és hahotázva megindultak lefelé a hegytetőről, mindannyian csíkos lábúak voltak.

Issakhár kétségbeesetten rohant utánuk, de ekkor elébe lépett S. és kését fenyegetően a torkára szorította. Ő riadtan tekintett körül, a Dühös Testvért keresve, de sugárzó arccal megjelent Apa és boldogan újságolta, hogy a Dühös Testvér elment valahova keletre és nem is jön többé vissza, mert itt már kevés a legelő és előbb-utóbb ismét összezördültek volna Apával.

Reggel türelmetlenül bőgtek a csíkos lábú barmok. Issakhár kinyitotta a karámok ajtaját és a kavicsokat rugdosta. Testvérei rosszkedvűen és fázósan ballagtak a mezőre, ahol csakhamar eltűnt a harmat és a juhok egymás hasa alá dugták a fejüket.

Issakhár leheveredett valamelyik fa alá és a legtöbbször Z.-t, a legfiatalabb testvérét nézte, aki a vibráló hőségben tarka botokat faragott és pajkos komolysággal százszor is elmondta, hogy ezt a hókuszpókuszt Apától leste el és hogy a tarka botok miatt lettek a kosok és a kecskék csíkos lábúak.

Z. néha felnézett Issakhárra és ártatlan arccal megkérdezte, hogy legújabban miről szándékozik éneket költeni. Issakhár a földet döfködte botjával és óvatosan csak a reggelt, a harmatot és a mezőt emlegette. Tudta, hogy amit Z.nek mond, az eljut R. fülébe is, és Apa már egyszer szigorúan felelősségre vonta, hogy miféle ostoba ötlet az, hogy a Dühös Testvérről és az Úr csillagairól énekel és különben is ajánlatos lenne többet foglalkoznia a gazdasággal.

Issakhár ekkor megkérte Apát, engedje meg, hogy elmondja egyik énekét, amely a Nagy Tóról szól, ahol farönkök úsznak a vízben, lassan, ráérően és csillogó hátú halak álmodoznak a hajladozó vízinövények között. Apa azonban megütközve nézett rá és kurtán visszaparancsolta a karámokhoz.

 – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Issakhár ezután még csak egyszer beszélt Apával. R. jött ki a karámokhoz és vörös szemekkel mondta, hogy Apa nagyon beteg, és beszélni szeretne fiaival. Tehát haldoklik – gondolta Issakhár –, és most áldását adja ránk.

Apa sárga arccal feküdt az ágyon és elgyengült, vaksi szemeivel üresen pislogott. Megilletődve állták körül. Nem nagyon hittek Apa jóstehetségében, de most mégis féltek tőle. Tudták, hogy áldásával együtt a további sorsukat is meghatározza. Issakhár remélte, hogy megfeledkezik összezördülésükről és igazságos lesz hozzá.

Apa halkan és megfontoltan beszélt, a sérelmekről azonban nem feledkezett meg. Még R.-t sem kímélte – megvonta tőle elsőszülöttségi jogát. Issakhár elégedett volt, de amikor őt végérvényesen a karámokhoz rendelte, szédülve kitámolygott a sátorból. Issakhár erős csontú, lusta szamár – mondta Apa. Mindig a hűvösben heverészik és ostoba álmodozásokkal tölti idejét.

Ezután már sárgásfényű halott éjszakák következtek. Az álmok megszűntek és Apa is csakhamar meghalt. Ismét R. hozta a hírt és ijedten forgatta vörös szemeit.

A sárgafényű éjszakák továbbra sem változtak, a Hold idegesítően, ferdén vigyorgott, Issakhár csontos vállát a karámnak támasztotta és hosszan, vontatottan énekelt a harmatról és a mezőről és más nagyon banális dolgokról.

(Symposion, 1964. febr. 27.)

A teherhordó halála

A teherhordó egész nap tétlenül, munkára várakozva üldögélt a bazár kapuja előtt és a fiatal költő verseit olvasta. Különösen sokat időzött az egyik versnél, amely így kezdődött:

Mondják: ragyog tudásod, akár a Hold az égen.

De jaj, mit ér az ész, ha meg kell halnom éhen?

Ha zálogba tennének – tudásomat meg engem,

Hogy árán egy napi falat kenyérre teljen,

Könyv, penna és tudás – ott visszadobnák nyomba

„Nem kell ez” – mondanák, vetnék szemét halomba.

(Az Ezeregyéjszaka meséi)

A teherhordónak tetszett a vers, de mivel foglalkozása ellenére is művelt ember volt, tudta, hogy a költő gyöngébb versei közé tartozik: különösen a második sort találta rossznak, most azonban, éppen amiatt olvasta a verset többször egymásután, lévén, hogy egész nap egy fél dirhamt sem keresett és az éhhalál őt magát is komolyan fenyegette. Meg azután személyesen is ismerte a költőt, és tudta, hogy magatartásában erősen cáfolja a második verssor tehetetlenül siránkozó hangvételét.

Egyszer ugyanis, amikor szintén tétlenül üldögélt a vásártéren, a fiatal költő jött arra. Elgondolkozva babrált ritkás fekete szakállában és megkérdezte a teherhordót, hogy miért cipel éhbérért a fején nehéz kosarakat, ahelyett, hogy énekelve csavarogna az utcákon, és a poros országúton a folyó mellett. Hívta is magával a költő, mondván, tud egy helyet a folyóparton, ahol furcsa, szabálytalan lombú fák alatt, a vastag árnyékban kényelmesen lehet heverészni és gyönyörködni a terebélyes asszonyokban, akik vizet hordanak a ruhamosáshoz. Este pedig – folytatta a költő – elmehetnének egy külvárosi kocsmába: itt sötétbőrű nő énekel, rekedt-halk hangon és a szomorú szemű kocsmáros hitelbe is mér italt; és azután, amikor már mindenki alszik, gyümölcsöt lopnának a gazdag kereskedők kertjeiből. Nincs kizárva, hogy egyszer éhen halnának, de ő, a költő, már erre is régen felkészült.

A teherhordó azonban nem volt költő, nem tudott verset írni és éhen halni sem tudott. Így hát elmerengett a hamisan csengő verssor felett, és szolgálatkészen ugrott talpra, amikor egy lefátyolozott arcú nő megszólította, hogy vigye utána a kosarat.

Sokáig cipelte a kosarat, amely a homályos, szűk utcákban egyre súlyosabbá vált, míg végre a nő megállt egy hatalmas kőház előtt és két dirhamt adott a teherhordónak, miközben lecsúszott a fátyol az arcáról, mire a teherhordó, akinek foglalkozása ellenére is kifinomult szépérzéke volt, szájtátva állva maradt a kapu előtt. A nő végül is behívta a nagy kőházba, amelynek udvarán szökőkút csobogott, kertje tele volt gyümölcsfával, az egyik teremben pedig három félszemű koldus üldögélt a szőnyegen. A koldusok elmondták a teherhordónak, hogy nekik is ma adtak menedékhelyet a házban.

Közben teljesen besötétedett, és a hatalmas kőház szobáiban gyertyákat gyújtottak a szolgák. A teherhordó, a három félszemű és a lány terített asztalhoz ültek: báránysültet és gyümölcsöt ettek, utána pedig fekete bort ittak, amely még vízzel keverve is felforralja az ember vérét. A lány most már levette a fátyolt az arcáról és egyre kihívóbban kacérkodott a teherhordóval és a félszeműkkel, akiknek a fejét ugyancsak megzavarta a bor, és minden pohár után bátrabbak lettek.

Pontosan éjfélkor azonban kinyílott a szoba ajtaja és egy őszszakállú ember lépett be, négy fekete rabszolga kíséretében. A rabszolgák kivont karddal a remegő koldusok és a teherhordó mögé léptek, az őszszakállú pedig, akiről a teherhordó tudta, hogy a város leggazdagabb kereskedője, így szólt:

– Én mindennap idegeneket csalogatok a házamba, akiknek el kell mesélniük életük történetét. Aki érdekes történetével megkönnyíti álmaimat, azt gazdagon megjutalmazom, de aki unalmas történetet mesél, annak leüttetem a fejét.

– Csodálatos a mi történetünk – mondták a félszemű koldusok, akik valamikor gazdag kereskedők voltak és egy hajótörés alkalmával veszítették el vagyonukat, ők maguk pedig egy lakatlan szigetre vetődtek, ahol a rukh madár táplálja fiait. Itt találkoztak a tengerjáró Szindbáddal, akinek a vállán a „tenger véne” nyargalt, és akitől a híres utazó csak úgy tudott megszabadulni, hogy a maga sajtolta borból alaposan berúgatta a kegyetlen öreget.

A koldusbotra jutott kereskedők végül is leölt állatok húsához kötözték magukat, és a saskeselyűk a hússal együtt elvitték őket a szigetről a magas hegyek közé, ahonnan hosszas gyaloglás után jutottak vissza szülővárosukba.

– Én örök életemben egyszerű teherhordó voltam – kezdte a csodálatos történetek után a maga meséjét a teherhordó –, a tengerjáró Szindbádot sohasem láttam, a teherhordó Szindbádot ismerem csupán, akivel esténként a vásártéren együtt szokjuk olvasni a költő verseit, aki azt vallja, hogy:

Meghal minden író, elássa az Idő,

De az, amit ő leírt, idővel egyre nő.

Ezért amit leírsz, tökéletes legyen,

Ragyogjon a papír a Végítéleten…

(Az Ezeregyéjszaka meséi)

– Ostobaság – szakította félbe bosszúsan az őszszakállú, aki a város legtekintélyesebb kereskedője volt. – Elegem van a versekből és a költőkből. Az egyik fekete rabszolga ezután természetesen leütötte a teherhordó fejét.

(Symposion, 1964. szept. 24.)

Mert reggel visszaindulok Hispániába

Szándékosan választottam ezt a füstös, halszagú kocsmát, ahová csak szombatonként járnak a folyóparti mosdatlanszájú rakodómunkások, hogy kedvükre ordítozhassanak, és hogy sok sűrű vörösbort igyanak; más napokon azonban itt csönd van, ilyenkor este még az utcákon se jár senki. Ki is jönne a sötét, lucskos utcákba… Még a légionáriusok is elkerülik.

Én nem felejtettem el. A hallgatag, kövér kocsmárost sem felejtettem el, aki mindig olyan egykedvűen és undorral tette az asztalra a sült halat, és lassan, csoszogva hozta a vörösbort. Kezét mindig gondosan megtörölte.

Egy időben sokat jártunk ide, te nagyon hangosan beszéltél és sokat gesztikuláltál. A kocsmáros ügyet se vetett ránk.

Te fedezted fel ezt a helyet, és nagyon tetszett, mert senki sem zavart bennünket. „Itt igazán kedvünkre kibeszélgethetjük magunkat” – mondtad, amikor először ide vezettél.

És beszélgettünk. Illetve csak te beszéltél. Szavaidat az asztalra raktad, a pislákoló gyertya köré, a füstös levegőbe rajzoltad őket. (Formás, tetszetős szavak voltak, alig tudtunk lélegzeni tőlük.) Beszéltél, és én hallgattalak. Éjfél körül már csurgott a homlokodon az izzadság, de még mindig magyaráztál, és én csak évekkel később jöttem rá, hogy mennyit hallgattam ebben a mocskos, penészes lyukban. Évekkel később döbbentem rá, hogy mennyire ostoba voltam, hogy egész idő alatt csak szótlanul bólogattam, és mindent elhittem neked. Akkor kezdtem csak válaszolgatni, amikor már régen nem voltál mellettem, és a szavak, a könnyedén kiejtett szavak halódni kezdtek.

Megsápadtak, egyre jobban kongtak, és én szép sorjában megöltem őket ott, Hispániában a meleg, fehér sziklák között, ahol naphosszat hevertem kábultan a sátor alatt és vadászgattam a szavakat: meleg volt és csönd volt, csak lenn a völgyben meregették a vizet a folyóból a barna bőrű, hosszú hajú lányok.

Megöltem a szavaidat. Nem is volt nehéz. Nagyon halványak voltak már. Azután megcáfoltam őket. Könnyen ment. Halottak voltak.

Csak azt sajnáltam, hogy nem vagy ott, és nem láthatod.

De most itt vagy. Eljöttél, mint régen, iszapszagú sült halt enni, vörösbort inni és beszélgetni. Ne hidd, hogy cinikus vagyok, hiszen tudod, hogy mindent megtettem, még G.-nél is voltam, könyörögtem, hogy ne tépesse ki a nyelved, de már késő volt. Most mindenesetre fordított a helyzet. Én fogok beszélni. Sokat köszönhetek G.-nek.

A kocsmáros teljesen megkopaszodott (most látom csak, hogy milyen okos koponyája van), de éppen olyan hallgatag és közömbös, mint régen. Már a plafon is zöldell a penésztől. Nem hiszem, hogy ma este már jönne valaki. Itt igazán kedvünkre kibeszélgethetjük magunkat. Mint régen. Mondjuk, mint akkor, amikor szintén a hajóra készülődtem, hogy Hispániába utazzak.

Akkor is ennél az asztalnál ültünk, a penész még csak a falakat tarkította, és te kétségbeesetten beszéltél. Hagyjam a világ összes légióit a fenébe, mondtad. „Tradíció? Győztes hadjáratok? Dicsőség? Marhaság!” – mondtad. Itt maradhatnánk mindketten a Városban. Gyümölcsöt lophatnánk a piactéren. Miért ne? És ha pénzünk lenne, halat ennénk és bort innánk. Idővel megtanulhatnánk a szónoklás művészetét, vagy színművészetet tanulhatnánk. Vagy mindkettőt. Igen. Még ez lenne a legjobb. Mind a kettőt. A színpadról gyönyörködtetnénk az embereket, miközben vaskos igazságokat vagdosnánk a fejükhöz, mondtad. „A retorika úgyis arra való, hogy gyönyörködtetés közben hazugságot csöpögtessenek az emberek fejébe. Mi fordítva csinálnánk. Igazsággal tömködnénk őket, és nevetnénk a nagyok ostoba komolyságán…”

Ezt mondtad. Még azt is mondtad, hogy magát a Császárt is kigúnyolhatnánk.

Meg hogy könyvet is írnánk. „Egy könyvet. Csak egyetlenegy könyvet. Távoli, fehér hegyekről, árnyékos folyókról meg fekete bőrű, vidám kecskepásztorokról, akiket sohasem láttunk, de akik mindig vidámak és nagyon szépen énekelnek. A fehér sziklák között Mercuriusszal szoktak találkozni. Nagyon szépen írnak a folyóról, a kecskékről, a hegyekről, ezért nem szabad sohasem lemennünk a Fehér Hegyekbe.

Szép iniciálékat rajzolnánk…”

Nagyon szép beszéd volt. Talán legszebb, amit hallottam. Mégis azokat a szavaidat cáfoltam meg legelőbb. Már azzal, hogy nem hallgattam rád. Először életemben nem hallgattam rád, és reggel fölszálltam a hajóra.

Igaz, ott a hajón, már a légionáriusok ruhájában, elsírtam magam, amikor lefelé úsztunk a folyón, és te zsebre dugott kézzel, piszkosan, soványan állva maradtál a parton.

De akkor még hittem neked. Hittem, hogy Mercurius a legnagyobb az istenek között: „az a pajkos kakukkfióka, aki a tenger homokjára verseket ír a sirályokról és a csillogó rákokról (a dagály mindig elmossa a verseket, de ő mindig újból írja őket, és mindig szebbeket ír), aki a sötét lombú fák között együtt énekel a madarakkal, aki szerszámot ad a kormos pofájú, nagy kezű kazánkovácsoknak, aki a piactéren sikamlós történeteket mesél a terebélyes gyümölcsárus asszonyoknak, és almát lop tőlünk… aki szemtelenül nevet a nagyok ostoba komolyságán.”

Mindezt hittem még akkor is, és nem vettem észre, hogy szavaim egyre jobban halványodnak. Pedig már hajóztam afelé, amit te óriási marhaságnak neveztél, a győztes hadjáratok, a dicsőség felé.

És nem volt marhaság. Esküszöm neked, nem volt marhaság. Régóta szerettem volna ezt megmondani. Elfoglaltuk Hispániát. Látnod kellett volna. Látnod kellett volna Mercurius népét (finom kis könyvet írhattál volna róluk, egyetlenegy finom kis könyvet), a fekete szemű, karcsú férfiakat, akik esténként vidám dalokat énekeltek a füstölgő tűz mellett, akik nevetve, egymással tréfálkozva egy szál karddal futottak bele lándzsáinkba, akik megtanultak esténként gyűlölködve hallgatni, nappal pedig alattomosan a sziklák árnyékába húzódni; a hosszú hajú, barna bőrű lányokat, akik tarka szoknyában ruhát mostak a folyóban és összevihogtak, ha férfi haladt el a völgyben, akik most futva hordják a vizet a folyóról, és sötét ablakok mögé bújnak, ha a légionáriusok a házakhoz érnek.

Mercurius hallgatni is tud, sőt szomorú, vontatott dalokat énekelni, miközben orvul hosszú pengéjű, fényes kést szúr a bordáid közé (ezt kivételesen szép iniciálékkal lehetne megírni). A kopár sziklák árnyékába, ahová a mezítlábas, lézengő pásztorok gyűlölködő tekintete kísér, csak karddal és pajzzsal tanácsos menni.

Nehéz kardot és nagyon dísztelen pajzsot hordunk. Nem olyat, mint a Nagy Császár idejében. Nem olyat, mint apám, aki megmaradt fél kezében a pajzzsal kitartott az ütközet végéig: levágott jobb kezéről már apró fogú tengeri halak rágták a húst.

„Aranyozott volt a pajzs” – mondtad. – „A Nagy Császár nagy gazember volt.”

És én, a Félkezű Légionárius fia, akkor szó nélkül hagytam ezt. „Később levakarta róla az aranyat és füstölt húst vett rajta. Füstölt húst, melyet megmásztak a legyek és sokáig lehetett rágni.”

De én csak vért vakartam le róla, hallod-e! Piszkos, megszáradt vért, amelynek kellemetlen, savanyú szaga van. Mégis elfoglaltuk Hispániát, a repedezett sziklákat, ahonnan ravasz kövek hullanak az útra, és ahol a madarak csak este énekelnek.

Sok mindent megtanultam – elhiheted. Megtanultam, hogy a „marhaság” élteti az embert. Sokáig éltet, még az átkozott fehér sziklák között is. A lassan felszaporodó, átkozott fehér koponyák között, amelyekkel régen elhangzott szavakat lehet célozni. Átkozottul sportszerű verseny, amikor nem tudsz elaludni a nagy csendtől.

Tudod ki tanított meg erre? G. tanított meg. G., akire te azt mondtad, hogy „szintén nagy gazember. Fajtalan, alattomos, ostoba… Könyvtárakat gyújtogatott! Ilyen embert követni…” Szeretnél egyszer találkozni vele a piactéren, mondtad. Amikor majd teljesen megkopaszodik és görbe lábait a köszvény fogja csavargatni; amikor majd rongyos, öreg légionáriusok kicsorbult karddal fejét veszik. Akkor majd rothadt gyümölcsök közé rejted a fejét, és ha a sápadt utcagyerekek ellopják a rothadt almákat, régi könyvek hamuját szórod rá.

Találkoztatok. G. mintha csak tudott volna erről a megjósolt találkozásról. Mikor hosszú évek után ismét feljött hozzánk a forró sziklák közé, hogy beszédet mondjon, többször is említette a Nagy Színészt. Ott még egyikük sem tudta, hogy ki a Nagy Színész. Én sem tudtam, hogy a Nagy Színész, aki lázba hozta a Várost, te vagy.

„Bajtársak” – mondta G., és mi mindjárt sejtettük, hogy valami rendkívüli fog történni. G. mindig csak „Katonák”-nak szólított bennünket. („Én parancsolok a katonáimnak, és nem könyörgök nekik” – mondta mindig.)

„Bajtársak” – mondta: kopasz feje csillogott, és lábát még jobban meggörbítette a köszvény. De mi még emlékezünk, hogy G. húszezer lépést futott teljes hadifelszerelésben a Császár kocsija mellett, és tudtuk, hogy képes lesz a Várost is elfoglalni.

„A Császárt megölték. A Városban fölfordulás van. Elhízott, nagyképű Polgárok csoszognak a karcsú oszlopok között, színházba járnak és vörösbort vedelnek.

És ti? Az agyatok forr a fehér sziklák között.

Bajtársak! A városban fehér arcú lányok mutatnak áldozatot az isteneknek; a szelíd szőlősdombok sűrű vörösbort teremnek, a Nagy Színész nektek fog játszani a színházban.”

Aznap a csontos arcú légionáriusok császárt választottak.

G. császár lett. Bevonultunk a Városba. A pókhasú polgárok szétfutottak, mint a megriadt, hízott kacsák. A fehér arcú lányok elengedték az áldozásra szánt barmot.

Mindenütt kerestelek: a piactéren a zegzugos sötét utcákban, a sós szagú, sötét házakban. Biztos akartam lenni, hogy mindezt látod, hogy megmondjam, hogy nem volt igazad, hogy én is tudok sokat beszélni.

Egy hét múlva találtam rád, és akkor tudtam meg, hogy te vagy a Nagy Színész. Abban az atellai komédiában játszottál, és gúnyosan énekelted az inkriminált strófát:

„Hej, a Pisze megjött faluról…” A megriadt közönség felbátorodva ekkora arcátlanságon egy emberként veled énekelte.

G. még aznap megparancsolta, hogy tépjék ki a nyelved, amellyel a Császárt bemocskoltad. Nem, ez túlságosan kegyetlen cáfolata lett volna szavaidnak. Én nem ezt akartam. Rohantam G.-hez. Terített asztalánál ült. Meghízott e néhány nap alatt.

– Katona! – mondta – hősiesen harcoltál. Az események minket igazolnak.

– A Nagy Színész…

Fölemelte a kezét. Az ujjait furcsán meggörbítette a köszvény. Azt mesélik, hogy nem tud könyvet lapozni velük.

– Itt gyorsan végeztünk! A Polgárok szorgalmasan fizetik az adót. A felforgató elemeket példásan megbüntettük.

Igen…

Hispániában ismét köveket dobálnak az útra a fekete férfiak.

A Város a miénk. És a szőlősdombok.

– A Polgárok félnek a sok kósza légionáriustól. Megbénult a kereskedelem. Hispániában bővizű források futnak a sziklákon, és a fű zöld a folyó mellett.

– Sokat gyalogoltunk. A fehér arcú lányokat akartuk látni.

– Hajóval mentek vissza. Pihenni fogsz. A fehér arcú lányok félnek tőletek. Büdös izzadságszagotok van. Hispániában barna bőrű, karcsú lányok élnek a folyó mellett.

– A Nagy Színész a barátom – kiáltottam végre. – Együtt loptunk rodhadt gyümölcsöt a kövér, nagyszájú kofáktól, piszkos kocsmákban sűrű vörösbort ittunk, és sokat beszélgettünk.

– Késő – legyintett G. csikorgó kezével. – Már kitépték a nyelvét. Nem szeretem az embereket, akik verseket olvasnak. A Nagy Színész nagyon sok verset tudott.

Mindenütt kerestelek. A pincebörtönök piszkos szalmáján, toprongyos, félszemű koldusok között, fontoskodó javasasszonyok nehéz levegőjű konyháiban. Ismét a színházban találtalak meg.

– Felcsapott pantomim művésznek – mondta a szatírpofájú rabszolga.

Hatalmas fehér tököt tartottál a kezedben. Orr-, száj- és szemüreg tátongott rajta. A szájába dugtad az ujjad, és ugráltál vele a színpadon. Kivénhedt bakkecskét vezettél, mohón nyalt egy sókockát.

Megértettem. Utálatos allúzió. G. meg fog ölni, ha megtudja.

Beláthatod, hogy nem volt igazad. Sok verset tudtál. Túlságosan sok könyvet olvastál. Hagyd abba a reménytelen és veszélyes ugrándozást a színpadon. Az események minket igazoltak. Ismerd be, hogy igazam van.

Mert reggel visszaindulok Hispániába. (Hajóval megyünk. Kényelmes, nagy hajóval megyünk. Jól ki fogom pihenni magam.)

Miért nevetsz? Gúnyolódsz? Nem akarod, hogy beszéljek?

(Igen, pihenni fogok a hajón. És Hispánia szép. A sziklák között kristálytiszta, hideg források vannak. A völgyben zöld a fű. Tüzesvérű, barna lányok járnak vízért a folyóra.)

Pedig szavaid meghaltak. Tudom, hogy meghaltak. Hiába vigyorogsz! Átkozott, üres száddal… A nevetésed is meg fog halni. És én meg fogom cáfolni… Egész biztosan meg fogom cáfolni…

(Ott a Fehér Hegyek között, az árnyékos folyó mellett, ahol egyszer talán… ismét vidám dalokat énekelnek a fekete szemű férfiak. És a hosszú hajú lányok nem bújnak a sötét ablakok mögé. Feltűrik tarka szoknyájukat, és ismét ruhát mosnak majd a folyóban.)

(Új Symposion, 1965/11. sz.)

{1} Homérosz: Odisszea (ford.: Mészöly Gedeon)

{2} Devecseri Gábor: Egy négyezer éves istenszoborhoz.

{3} Vergilius: Aeneas (ford.: Lakatos István)