Henri Perruchot

Van Gogh

élete

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

ELSŐ RÉSZ A MEDDŐ FÜGEFA (1853-1880)

EGY HALLGATAG GYERMEK

LÁNGOLÓ HAJNAL

SZÁMŰZETÉS

A SZÉNBÁNYÁK SZENT FERENCE

VALAMI VAN BENNEM, DE MI AZ?

MÁSODIK RÉSZ HALJ MEG ÉS ÉLJ ! (1880-1885)

A TŰZBE TARTOTT KÉZ

„BÁNAT”

KÍSÉRTETES VIDÉK

KRUMPLIEVŐK

HARMADIK RÉSZ „DÉLBEN, AMIKOR LEGRÖVIDEBB AZ ÁRNYÉK” (1885-1888)

AZ ANTWERPENI RUBENSEK

AZ ÎLE DE FRANCE NAPJA

ARLES-LA-JAPONAISE

A DÉL MŰHELYE

NEGYEDIK RÉSZ A TITOK RA FÉNY DERÜL (1889-1890)

A LEVÁGOTT FÜL

SAINT-PAUL-DE-MAUSOLE

HOLLÓK A VETÉS FELETT

IMPRESSZUM

ELŐSZÓ

Ez nem regényes életrajz. Képzeletemnek a lehető legkisebb szerepet juttattam, bár jól tudom, hogy az efféle munkába, legyen az bár mégolyan komolyan megalapozott, óhatatlanul beleszól. Szívós türelemmel felkutattam mindent, amit Vincent van Goghról tudni lehet, türelmesen gyűjtöttem a fontos és kevésbé fontos adatokat, hogy azok alapján rekonstruálhassam életét. Azt hiszem, könyvem minden legapróbb részletét bizonyítani tudnám.

Például amikor a szarkát említem, amely a zunderti temetőben egy magas akácfa csúcsán csörög, nem a képzelet ördöge csábít el: Van Gogh öccséhez, Theóhoz intézett levelében beszél róla. (573. levél, 1889. január 23.)

Arra is gondoltam egy pillanatig, hogy lapról lapra megjelölöm a forrásokat, és csak azért nem tettem, mert a jegyzetek ilyen tömege bosszantóan zavarná az elbeszélés ritmusát, ami viszont célommal ellenkezik. Igyekeztem hát eltüntetni az olvasó szeme elől ezt az egész apparátust (különben is inkább tudományos, mint irodalmi művekhez illik).

Nem értem be azzal, hogy végigolvastam és hitelesség szempontjából átvizsgáltam egy sereg könyvet, meg kellett ismernem közvetlenül a helyeket is, ahol Van Gogh élt - Angliában, Franciaországban, Hollandiában, Belgiumban -, enélkül úgy éreztem, nem érthetem meg igazán, nem tudom megeleveníteni Van Goghot, az embert.

Persze minden gondosságom ellenére is becsúszhatott egy-két hiba, félremagyarázhattam itt-ott valamit. Könnyelműség és vakmerőség volna az ellenkezőt állítani. De - ki az, aki már előre bűnösnek ne mondhatná magát, ha ilyen feladatra vállalkozott? Ezzel a fenntartással azt hiszem, nyugodtan mondhatom, hogy nem árultam el Vincent van Goghot.

H. P.

ELSŐ RÉSZ
A MEDDŐ FÜGEFA
(1853-1880)

EGY HALLGATAG GYERMEK

Németalföld nem csak az, aminek az idegenek általában hiszik. Nem csak óriási tulipánmező. Ez a hagyományos kép - az élet örömét hirdető virágtenger, a béke, vidámság, ragyogó színek, szélmalmok és csatornák - csak a partvidékre illik, a jórészt a tengertől elhódított területekre, amelyeket a nagy kikötők forgalma táplál. Pontosabban Hollandia északi és déli részére. De van még ezeken kívül kilenc németalföldi provincia, és azoknak is megvan a maguk vonzóereje, ha nagyon más természetű is. A tulipánmezők szomszédságában sovány földek, kietlen tájak terülnek el.

A legsivárabbak egyike Brabant északi része a belga határon. Németországtól csak a keskeny Limburg választja el, ahol a szürke Maas folyik. Hangapuszták, rekettyés mocsarak, tőzeglápok, mezők, erdők. A legnagyobb város Hertogenbosch, itt született a tizenötödik században Hieronymus Bosch, a fantasztikus látomások festője. A föld terméketlen, nagy része parlagon hever. Sok az eső. A tájat örökösen köd borítja, a nyirkosság átjárja a dolgokat és embereket. A lakosság jórészt földmíves vagy takács. A sok eső jóvoltából kövér a fű, állatokat tarthatnak, jövedelmüknek jelentős részét ez teszi. Az alig-alig dombosodó vidéken a szomorú mocsarak közt fekete-fehér tehenek legelésznek, az utakon tejescsöbrökkel rakott kutyás szekerek hosszú sora vonul, mert innen szállítják a tejet a környező városokba, Bergen op Zoomba, Bredába, Zevenbergenbe, Eindhovenba.

A brabanti nép nagyrészt hű maradt a katolikus valláshoz. Legfeljebb tizedrésze református. Éppen ezért a dél-brabanti lelkészek javadalmazása nagyon szerény.

1849-ben a huszonhét éves Theodorus van Gogh költözött a Groot Zundert-i lelkészlakba. Groot Zundert elég kis falu a belga határ közelében, mintegy tizenöt kilométerre a Brüsszel-Amszterdam-vasútvonal vámjától, Rosendaaltól. Az állás a szerénynél is szerényebb, de a fiatal lelkész, mérsékelt szellemi és szónoki képességeivel, nemigen számíthat többre. Beszédei nehézkesek, egyhangúak, hiányzik belőlük a lendület. Kötelességét persze pontosan, hűségesen teljesíti, csak éppen tűz nincs benne. Hite őszinte és mély, de nem lángoló. Na meg Theodorus van Gogh tiszteletes a groningeni liberális protestánsok közül való. De, bár közepes tehetségű és munkáját hivatalnoki pontossággal végzi, vannak értékes tulajdonságai. Kicsit gyermekes arcáról, tiszta tekintetű, szelíd szeméből sugárzik a jóság, lelki harmónia, segítőkészség. Katolikusok és protestánsok egyaránt méltányolják adakozókedvét, figyelmességét, szívességét. „A kedves tiszteletes” - így emlegetik egymás között, és mivel a szívjóság kellemes külsővel párosul, csakugyan illik rá az elnevezés, sőt talán jelentéktelenségét is finoman érezteti.

Tulajdonképpen furcsa, hogy Theodorus van Gogh ennyire igénytelen, beéri, mégpedig nyilván egyszer s mindenkorra, ilyen szűkös körülményekkel. Családja ugyanis a tekintélyesebbek közül való. Nemességgel is dicsekedhetne, meg a háromrózsás családi címerrel. A Van Goghok a tizenhatodik század óta magas tisztségeket viseltek az országban. Egyik ősük a tizenhetedik században a Németalföldi Szövetség kincstárnoka, egy másik, aki előbb brazíliai konzul, majd zeelandi kincstárnok, tagja a holland küldöttségnek, amely II. Károly angol királyt trónra lépése alkalmából üdvözli.

Azóta a Van Goghok inkább a papi vagy katonai pályát választották, de iparos és műkereskedő is volt köztük. Legtöbbjük sokra vitte. Theodorus apját, a nagy hírű bredai lelkészt „példaképül” emlegették, mert minden tisztét kiválóan töltötte be. Az ő apja, nagyapja és dédapja aranyszálhúzó volt. Apja aranyszálhúzóból lett lektor, majd lelkész, és örökölte egyik nagybátyja vagyonát. Ez a nagybácsi fiatalkorában a francia király svájci testőrségénél szolgált, és később szobrász lett.

Ami a szóban forgó nemzedéket illeti, a bredai lelkésznek tizenegy gyermeke volt, egy közülük kicsi korában meghalt. Theodorus, „a kedves lelkész” és három pártában maradt lánytestvére nem sokra vitték, de a két másik lány tábornokné lett, és az idősebb fiú, Johannes, hamar megszerezte a rangfokozatokat mint tengerész, ebben az időben már altengernagy. A három másik fiú, Hendrik, Cornelius-Marinus és Vincent, tekintélyes műkereskedők. Vincent hágai képszalonja a legelső a városban, és szoros kapcsolatot tart a világhírű párizsi Goupil céggel, amelynek minden nagyobb városban van fiókvállalata.

A Van Goghok tehetős polgárok, egészségük is robusztus, nagy részük magas kort ér. A bredai lelkész se érzi hatvan éve súlyát. Theodorus, a fia ebben a tekintetben is kevésbé szerencsés. Általában nem hasonlít rokonaihoz. Utazgatni se szeret úgy, mint azok. Mert a Van Goghok nem ülnek meg egy helyben, némelyik még a kivándorlástól se riad vissza. Olyan is akad köztük, aki idegenből hoz asszonyt magának. Theodorus nagyanyja is mecheleni flamand lány.

Ami őt magát illeti, mikor huszonkilenc éves korában, beiktatása után két évvel, megházasodik, nem a határon túl keres feleséget. Anna-Cornelia Carbentus hágai lány, és szintén tekintélyes családból való. Apja udvari könyvkötőmester. Egyik őse utrechti püspök volt. Húgát a lelkész bátyja, Vincent van Gogh műkereskedő vette feleségül.

Három évvel idősebb a férjénél, és sok tekintetben hasonlít hozzá. De az ő fajtája nem olyan egészséges, mint a Van Goghok. Egyik lánytestvére epilepsziás, és a gyenge idegzet, úgy látszik, családi örökség. Anna-Cornelia indulatos természet, eleven és érzékeny, de sokszor nyers. A munkában fáradhatatlan, élénk, de makacs, nyugtalan, és - ami különös vonása - nagyon szeret irkálni. Hosszú leveleket ír, amelyekben kitárja lelkét. „Ik maak vast een wordje klaar” - hadd firkantsak le egy szót -, ezt a kitételt gyakran használja. Tollat fogni bármikor hajlandó.

A lelkészlak, ahová harminckét éves korában költözik, egyemeletes téglaházikó. Homlokzatával a falu nyílegyenes utcájára néz, mögötte veteményeskert van, néhány gyümölcsfa, fenyő, akác, a fasor szélén rezeda és viola. A falu körül, egészen az ég szürkeségébe vesző szemhatárig a tőzeglápok egyhangúsága. Sivár hangások, itt-ott fenyőerdőcske, egy-egy mohrágta zsúptető, lomha vizű folyó és fölötte híd, tölgyek, fejetlen fűzfák, buborékokkal mintázott mocsarak. Nyugalmas, sík táj, szinte kihalt. De olykor felbukkan egy főkötős asszony vagy sapkás paraszt. A temetőben az akácfa tetején csörögni kezd egy szarka. Az élet egyszerű, nem vet fel problémákat. A napok simán folynak, egyik olyan, mint a másik. Menetüket időtlen idők előtt megszabta az isteni parancsolat, helyi szokás, erkölcs. Talán unalmas ez az élet, de biztonságos. Kicsit tespedt nyugalmát semmi se zavarhatja.

Telik-múlik az idő. Anna-Cornelia beleszokott a zunderti életbe. A lelkész jövedelme állásához mért és elég szerény, de ő is, felesége is beérik vele. Sőt adakozásra is van módjuk. Mindenben egyek. Együtt látogatják a betegeket, szegényeket. Anna-Cornelia gyermeket vár. Ha fiú lesz, Vincentnek nevezik.

Igen, legyen Vincent, mint bredai nagyapja, hágai nagybátyja, meg az a tizennyolcadik századi ősük, aki Párizsban a királyi testőrségben szolgált. Vincent, 'a győzelmes'! Igen, ez a fiú a család büszkesége és öröme lesz.

1852. március 30-án Anna-Cornelia csakugyan fiút szül, de sajnos a gyermek halva születik.

Rettenetes napokat élnek. A komor tájon sokáig visszhangzik a fájdalom, nincs, ami az ember figyelmét elterelje. A tavasz hosszúra nyúlik, de nem hegeszti be a sebet. Míg végre a nyár vigasztalást hoz, Anna-Cornelia ismét teherben van. Csillapul vajon a fájdalma, ha újra anya lesz? Pótolhatja ez a második gyermek az elsőt, akitől szülei olyan sokat vártak?

Az ősz szürke, a tél hideg. A nap lassan feljebb-feljebb hág az égen. Végre március! A gyermeket erre a hónapra várják. Márciusban született egy évvel ezelőtt a bátyja is. Március 21. - tavaszi nap-éj egyenlőség. A Nap a Kos házába lép, amikor az asztrológusok szerint „erőben van”, befolyása jóban-rosszban felfokozott. Március 30-án, pontosan egy évvel a kis Vincent születése után Anna-Cornelia ismét fiút szül. Vágya beteljesedett.

A gyermeknek, bátyja emlékére, a Vincent nevet adják. VincentWillem a keresztneve.

Vincent van Gogh lesz ő is.

A lelkész háza lassanként megtelik gyermekekkel. 1855-ben lányuk születik, Anna. 1857. május 1-jén a második fiú látja meg a napvilágot. Apjáról Theodorusnak nevezik. A kis Theót két lány követi, Elisabeth Huberta és Willemien, majd egy harmadik fiú, Cornelius, a népes család Benjáminja.

A paplak gyermeksírástól, nevetéstől, gyerekek csacsogásától hangos. A lelkész néha kénytelen csendre inteni az apróságokat. Nyugalomra van szüksége a munkájához, ki kell dolgoznia a legközelebbi prédikációját, amelyben az Ó- vagy az Újtestamentum egy versét fejtegeti. Ilyenkor szinte nyomasztó a csönd a házban, legfeljebb fojtott suttogást hallani. A szegényes, komoly és egyszerű otthont teljesen áthatja az Isten jelenléte. De ha anyagi eszközökben nem is bővelkedik a lelkész háza, azért polgári otthon. Biztonságot, szilárdságot éreztet, és a tekintélyek meg a fennálló rend föltétlen tiszteletét. Ráadásul jellegzetesen holland: józan, kiegyensúlyozott, földhöz kötött. És megvan a maga - kicsit merev és gyakorlatias - méltósága.

Van a hat gyermek között egy, akit sohase kell csendre inteni, éppen a legnagyobb, Vincent. Hallgatag, az emberektől idegenkedő gyermek, testvéreivel se barátkozik, nem játszik velük. Magányosan kószál a vidéken, a növényeket, virágokat figyeli, vagy lehasal a folyó partján, és a vízi rovarokat tanulmányozza. Barangol az erdőben, hogy felkutassa a forrásokat, madárfészkeket. Van füvészkönyve, bogárgyűjteménye, és a növények, bogarak nevét is tudja, akárhányszor a latin nevét is. A parasztokkal szívesen beszélget. Kikérdezi a takácsokat, hogy működik a szövőgép, elnézi a mosó asszonyokat. Ha játszik, magányos játékokat talál ki. Sokat rajzol, vagy színes gyapjúszálakat sodor össze. [Fennmaradt néhány ilyen fonat, és Muensterberges szerint az uralkodó színek Van Gogh későbbi kedvelt színei.]

Gyönyörködteti a színek ellentéte és harmóniája. Nyolcéves korában lerajzol egy macskát, amint kertjükben az almafára mászik. Anyjának is megmutatja művét. Körülbelül ugyanebben az időben egyszer azon kapják, hogy agyagból elefántot mintáz. De mikor észreveszi, hogy kilesték, elrontja a félig kész figurát.

Általában különös gyermek. Csak az olyan játékot szereti, amihez nem kellenek szavak. Gyakran mászkál a temető fala mellett, tudja, hogy ott van a bátyja sírja, szülei sokszor beszéltek neki róla.

Testvérei sokszor szívesen elkísérnék barangolásaira, de nem merik kérni, félnek a mogorva fiútól. Jóval erősebb is, mint ők, zömök, csontos, kicsit esetlen alakja, teste majdnem brutális erőt éreztet. Van benne valami nyugtalanító, amit külseje is elárul. Arca aszimmetrikus. Vörösesszőke haja alatt a koponya kicsit hegyes, homloka hátrahajlik. Szemöldöke erős, szomorú tekintetű, hol kék, hol zöld szemében olykor sötét láng lobban.

Anyjához jobban hasonlít, mint apjához. Ő is makacs természetű, még makacsabb, mint az anyja, sokszor valósággal konok. Képtelen meghajolni. Nem szívesen fogad szót. Nehezen kezelhető gyermek, és csupa ellentmondás. Külön úton jár. De mit akar vajon? Senki se tudja, ő maga a legkevésbé. Kiszámíthatatlan, mint a vulkanikus talaj, amelyben tompán dübörgő erők dolgoznak. Bizonyos, hogy szereti szüleit, testvéreit, de a legapróbb dolog felbőszíti, és olyankor szinte dühöng. Övéi kényeztetik, megbocsátják indulatosságát. Már csak azért is, mert ő maga az első, aki megbánja, ha erőszakos volt. De képtelen uralkodni indulatán. Anyja, talán mert magára ismer benne, túlságosan kíméli, mentegeti.

A bredai nagymama egyszer éppen ott van a paplakban, amikor Vincent dührohamot kap. Szó nélkül karon ragadja unokáját, egy jót csap a feje búbjára és kiteszi az ajtón. Anna-Cornelia rossz néven veszi, hogy anyósa olyasmibe ártja magát, ami nem rá tartozik. A jelenet után órákig ki se nyitja a száját. Végül is „a kedves lelkész”, hogy a kínos epizódot elfeledtesse, befogja a kis kocsit és megkocsikáztatja a hölgyeket a virágzó hangásokon. A napnyugta szépsége csakugyan megengeszteli a fiatalasszonyt, kibékül anyósával.

A kis Vincent rossz természete nem csak otthon mutatkozik meg. Mióta a falusi iskolába jár és a parasztgyerekektől vaskos kifejezéseket tanul, ha elfogja az indulat, szitkozódással még tovább tüzeli magát. A fegyelmezést annyira nem tűri, társaival annyira nem fér össze, hogy apja kénytelen kivenni az iskolából. Pedig a durva kéreg alatt sok finomság, melegség rejtőzik. Micsoda szeretettel rajzolja például ez a vad gyermek a virágokat! És rajzait odaajándékozza egyik vagy másik társának. Mert sokat rajzol. Állatot, tájrészletet. Két vázlat maradt 1862-ből (akkor kilencéves), egyik kutyát, a másik hidat ábrázol. És falja a könyveket. Elolvas mindent, ami kezébe kerül.

Amilyen változékony, hirtelen nagyon megszereti négy évvel fiatalabb öccsét, Theót. Most egyszerre meg se tud lenni nélküle.

Magával viszi vándorlásaira. Szűken mért szabad idejükben, mikor a nevelőnő nem őrködik felettük (mert a lelkész nevelőnőt fogadott gyermekei mellé), bebarangolják Zundert környékét. A testvérek nem hasonlítanak egymáshoz, csak vörösesszőke hajuk egyforma. Theo simulékony, apja kedvességét örökölte. Nyugodt, csendes fiú, testalkata is törékenyebb, vonásai szelídek, finomak. Nagyon elüt durván faragott bátyjától. De Vincent ezernyi csodát fedez fel számára a tőzeglápok komor világában. Megtanítja látni. Meglátni a rovarokat, halakat, füveket, fákat.

Zundertben nem történik semmi. Mozdulatlan és lapos a táj is, de ha Vincent megszólal, feltámad a dolgok lelke, minden megelevenedik. A szomorú síkságot titkos, hatalmas élet duzzasztja, a merev felszín alatt erők dolgoznak, minden vajúdik. A fejetlen fűzfák, elcsavarodott, görcsös fatörzsek érdekesek, izgalmasak lesznek. Télen, amikor a parasztok álmaiban farkasordítás kísért, ezek védik a havas mezőket. Theo figyelmesen hallgatja bátyját. Horgászni is járnak, de ha bekapja egy hal a horgot, Vincent, öccse csodálkozására, elszomorodik, sajnálja a halat.

Igaz, hogy a különös fiút jóformán minden a világon elszomorítja. Minden, amit lát vagy hall, gondolkodóba ejti. Elmélázik és fel se ocsúdik, amíg dühbe nem hozza valamilyen, a kitöréshez képest nevetséges apróság. Vagy a gyöngédség robban ki belőle váratlanul olyan erővel, hogy testvéreit inkább elijeszti.

Odakinn a komor táj, a végtelen térben függő szürke ég és alatta a szürke föld, a szomorú fák, fekete lápok, a mindent átható mélabú, amelyből bágyadt mosollyal csillognak ki tavasz elején a virágzó hangások. Benn a fénytelen otthon, méltóságos, fegyelmezett mozdulatok, szigorú tanok, predesztináció, az ember tehetetlensége előre megszabott sorsával szemben, és a vastag, fekete könyv, az évszázadok súlyát hordozó Ige, Isten rajtad nyugvó, minden mozdulatodat figyelő tekintete. És a párbeszéd ezzel az Istennel. Alázat és lázadás, és legbelül a lelked mélyén gomolygó kérdések, amelyeket megfogalmazni nem tudsz, a szorongás és a fejeden átcsapó hullámok, a megmagyarázhatatlan nyugtalanság, az élettől való félelem, kételkedés önmagadban, megtört lendületek, tépelődés, homályos bűntudat és a zavaros érzés, hogy meg kell váltanod magadat valamitől.