Robert Pobi

Vérember

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

Köszönetnyilvánítás

A szerző megjegyzése

Impresszum

KÖNYVAJÁNLATUNK

Erdősáv

A hátához ér

Céllövölde

Ha akarod, megállunk

Anyámnak és apámnak, akik megtanítottak arra, hogyan kell a magasba ugrani.

Nem kell Kastélynak lenned – a Kísértet –

Nem kell Ház – megtalál –

Az Elme folyosója – rosszabb

Az igazinál –

Emily Dickinson: 670. költemény

(G. István László fordítása)

De nézz a völgyre: látod már folyását

A vérpataknak, melyben forrva nyög,

Ki erőszakkal bántja földi társát!

Dante Alighieri: Isteni színjáték, XII. ének

(Babits Mihály fordítása)

1

Negyedik nap

Montauk, Long Island

Hetven méterrel az Atlanti-óceán kavargó, acélszürke felszíne alatt szellemcsapat suhant végig a tenger fenekén – magával ragadta őket egy görcsösen rángatózó, jéghideg áramlat. A víz a part felé nyomult, majd hirtelen visszahúzódott a mélység felé. A szellemeket magával rántotta a magasban tomboló vihar. Még mindig összetapadtak, pedig már sok kilométernyi utat tettek meg a sziklás tengerfenéken. Már csak néhány kilométert kellett sodródniuk ahhoz, hogy eljussanak az enyhén lejtő tengerfenék határára, oda, ahol a talaj eltűnik az éjsötét feketeségben, ahol majd a szellemek is belezuhannak a mélységbe. Ott magával ragadja őket a Golf-áramlat, végigsodródnak Észak-Amerika keleti partja előtt, maguk mögött hagyják Massachusettset, végül pedig elnyeli őket az Atlanti-óceán északi részének dermesztő vize. Lehet, hogy a szellemeket felfalják a hideg, sötét mélységben nyüzsgő teremtmények. Az is lehet, hogy egyszerűen elrohadnak, és a világ elfeledkezik róluk. Az viszont biztos, hogy soha többé nem éri őket a nap fénye és melege.

Most még rengeteg törmelék hevert körülöttük az óceán fenekén. A magasban félelmetesen dübörgött az éppen darabokra hasadó világ. Az áramlat a szellemeken kívül kerti bútorok seregét, tetőcserepek törmelékét, farostlemezt, autógumikat, egy régi Barbie babát, golfzsákokat, egy behorpadt hűtőszekrényt, olajfestményeket és egy Dodge Chargert sodort magával egyenesen kifelé, a nyílt tenger irányába. A sok szemét közül a Dodge Charger mozgott a leglassabban. Újra és újra megpördült. Az egyik ajtaja eltűnt. A lámpái valahogy még világítottak, akár egy haldokló robot szeme. Barbie volt a legfürgébb. A nagyvonalúan méretezett, fröccsöntött műanyag keblébe és üres fejébe zárt levegőbuborék miatt valósággal állt a víz alatt.

A viharban semmi sem óvta a szellemeket. Senki sem figyelt rájuk. A mélyben összeütköztek a háztartási tárgyakkal, nekivágódtak a szikláknak, beburkolták őket a tengeri növények, a nejlonzacskók, és a bőrük ugyanúgy felhasadozott, ahogy a többi hulladék is roncsolódott.

Azonban eltérően a tenger felé sodródó törmelékektől, ők nem a hurrikán miatt kerültek le ide. Őket valami olyasmi küldte a mélységbe, ami sokkal kegyetlenebb és sokkal kevésbé kiszámítható volt, mint az időjárás.

2

Első nap

Montauk, Long Island

Jake Cole az ajtó előtt állt. A kopott lábtörlőt utoljára azon az éjszakán látta, amikor huszonnyolc évvel ezelőtt kisétált a házból. A lábtörlőt bámulva érezte, hogy az áramköreiben valami halkan szikrázni kezd, ahogy visszatértek a régi érzések. Rájött, hogy többé már nem fél. És mérges sem volt. Nem érzett semmit azok közül az indulatok közül, amelyek annak idején, a legvégén elegendő bátorsággal töltötték el ahhoz, hogy útra keljen. A feszültségre azonban így is emlékezett. Vagy legalábbis a halvány emlékére.

A lábtörlő erősen megkopott és már ki is rojtosodott. Bárki más kidobta volna. Bárki, kivéve az apját. Az öreg soha sem törődött az olyan apróságokkal, mint amilyen egy lábtörlő is volt. Vagy éppen az illemszabályokkal. És a fiával sem. Hát nem. Jacob Coleridge-et kizárólag egyetlen dolog érdekelte, a színek. A lábtörlő valamikor bíborszínű volt. Az apja viszont azt mondta volna rá, hogy ez a szín nem más, mint a pantone 269. A kifakult téglalapot egykor fehér virágok díszítették. Kékesfehérek, fiam. A kézimunkával készült lábtörlőt még az anyja vette Montauk egyik emléktárgyboltjában. Nem sokkal azelőtt, hogy meghalt, és Jake apja már nem bírta kordában tartani az ivászatot. Valósággal széthasadt a személyisége. Előbukkant belülről a mérgező marású pók, és az idős férfiből eltűnt a kedvesség leghalványabb nyoma is. Mocskos, gyújtogató szemétláda lett belőle.

Baszd meg, gondolta Jake.

– Bíborszínű és fehér – mordult fel, és alaposan beletörölte a lábát.

Kinyitotta a régimódi tolózárat és – erősen megmarkolva a sötét, teakfa keretet – belökte az ajtót, majd belépett a házba.

Az apja távolléte miatt úgy érezte, mintha megtámadta volna az öreg királyságát. Jake azonban nem volt illegális behatoló. Megidézték, hogy meghozza a döntéseket egy olyan valaki helyett, aki többé már nem volt képes erre. Az idősebb Jacob Coleridge iszonyúan érzékeny volt a magánéletére, és valósággal megőrült, ha nem irányíthatott mindent és mindenkit. Az orvosa szerint azonban a múlt éjszaka felgyújtotta magát. Erről az Alzheimer-kór tehetett. A doktor pedig közölte Jake-kel, hogy az apja, ez a kőkemény elszántságú remete, ez a munkamániás festő soha többé nem tud festeni. A fiúnak erről az jutott az eszébe, hogy akkor az öreget nyugodtan ki is lehetne hozni a kórházból, odaállítani egy szeméttároló konténer szélére és golyót röpíteni a fejébe, mert a festészet nélkül Jacob Coleridge egyszerűen nem létezett.

Jake ujjai még mindig tökéletesen emlékeztek arra, hogy hol találják meg a sötétben az ajtó melletti, régimódi bakelit villanykapcsolókat. Kapcs, kapcs, kapcs. És már fel is ragyogott a három Verner Panton Plexiglas gömbben a fény. Világosság támadt az előszobában. Jake egy hosszú percig csak állt a küszöbön. El is felejtkezett a kezében tartott jókora, alumínium Halliburton bőröndről. A helyiséget bámulta. Az elmúlt huszonnyolc év alatt semmi sem változott. Még a legelszántabb ingatlanügynök is kénytelen lett volna beismerni, hogy a házra, bizony, ráfér egy kis korszerűsítés. Az előszoba azonban nem egyszerűen felújításra szorult. A felismerés Jake zsigereibe mart: a helyiség pontosan olyan volt, mint egy Dickens-feldolgozás színpadi kulisszája.

Jake elsétált a bejárat mellett álló jókora, diófából készült Nakashima kisszekrény mellett, és a kulcsokat a poros lapra ejtette, a gömböt mintázó, drótból készült modell mellé. Amióta csak az eszét tudta, ez a modell mindig is itt állt. A csiszolt fémfelületet bozontos bunda takarta – porból és pókhálóból. Amikor Jake mellé ejtette a kulcsokat, a szobor mintha megmozdult volna. A délutáni világosság azt az illúziót keltette, mintha a gömb összerezzent volna. Jake folytatta az útját a ház belsejébe.

Egykori otthona a környéken legkorábban épült, csupa üveg épületek közé tartozott. A kortárs építőművészet igazi remekművének számított. Az erős dőlésű tetőt kaliforniai vörösfa oszlopok tartották. A konyha mintha egy skandináv kutatólaboratóriumból került volna át ide. Az apja könyvtárát is itt alakították ki. A palaborítású tűzhely körül a falat elborították a könyvek. A kávézóasztalkán halomban álltak a poros kávéscsészék, a whiskysüvegek és a New York Times rugalmas gumiszalaggal átkötött példányai. Egyetlen újságot sem nyitottak ki. A padlón kuporgó jókora, kerámia hamutartót csikkek borították. Az edény egy darabját valaki igencsak ügyetlenül ragasztotta vissza a helyére. A Bauhaus heverők ugyanott álltak, mint régen. A bőrhuzat halványan ragyogott, ám az egyik karfát mintha valaki kutyafuttában – és valószínűleg tökrészegen – szigetelőszalaggal akarta volna megreparálni. Az anyja sarokban álló Steinway zongoráját senki sem használta 1978 nyara óta. A hangszer poros teteje fölött Andy Warhol ajándéka, Marilyn képe lógott ferdén a falon. A festmény akkor került ide, amikor Andy egy 190 centis, szőke csaj társaságában egyszer csak beállított hétvégére. Akkoriban azzal a nővel utazgatott.

Jake lassan bejárta az apja életét. Megvizsgálta az elmúlt negyedszázadot. Nyilvánvalónak tűnt, hogy Jacob már jó ideje nem küzdött a téboly ellen. Amit maga körül látott, az nem máról holnapra alakult át. Ehhez bizony időre volt szükség. Hosszú időre. Az öreg pedig azzal tette fel a koronát az egészre, hogy felgyújtotta magát, keresztültáncolt a nappalin, kivetette magát a zárt üvegfalon, és végül belezuhant a medencébe. Na persze. Nincs itt kérem semmi látnivaló. Houston, minden rendben.

A rend felszíne alatt meghúzódó általános rendezetlenség itt egész mélyen beleette magát mindenbe. Elérte a hely csontjait. Eluralkodott a káosz. Akárcsak egy roncstelep közepén, ebben a házban is mintha csak az entrópia lett volna a mozgatóerő és törvényszerűség. A nagy Jacob Coleridge otthonában nem létezett egyetlen olyan helyiség sem, amit ne borítottak volna üres üvegek. Itt is úgy hevertek a padlón, mint a kilőtt töltények hüvelyei. Jake lehajolt és felvette az egyiket. Az apja továbbra is megválogatta, hogy mit iszik – a méregdrága Laphroaigtól a Royal Lochnagarig terjedt a skála –, még vén fejjel sem szokott rá az olcsó, kannás dolgokra.

A legfurcsább mégis az volt, hogy a szoba tele volt késekkel. Egészen pontosan tapétavágókkal. Ott hevertek, bárhová is állt, mindig kéznyújtásnyi távolságra. Jake felvette az egyiket. Előrenyomta a gombot, és a penge előcsúszott a műanyag nyélből. A fém már rozsdás volt. Alighanem valami kiárusításon vehette, gondolta Jake és visszatette a földre.

Az üvegfalhoz lépett és félrehúzta a függönyöket. Por szállt a magasba, és lusta felhőként kezdett kavarogni a levegőben. Jake egészen a falig húzta a szövetdarabokat. Köhögni kezdett a por miatt. A padlótól a mennyezetig érő tizenkét üveglap egyikét durva farostlemez lappal pótolták, aminek a peremét rikító zöldre festették. Az apja lángoló ruhában ezen a helyen vetette magát keresztül az üvegen. Mire sikerült eloltania a tüzet, az ujjai szétolvadt gyertyák csonkjaira emlékeztettek. Az úszómedencét a viharvert, szürke terasz közepén alakították ki. A mára már megzöldült, téglalap alakú medence belsejét 1967-ben, egy ivászattal töltött hétvégén Pablo Picasso és az apja festette ki.

A heverő hátának egy Cuck Close-portrét támasztottak. Valaki kiszúrta mind a két szemét. Alighanem az egyik Olfa tapétavágóval. Talán idősebb Jacob Gansevoort Coleridge tette rá titkos kézjegyét? De hát miért csinált volna ilyesmit az apja?

Jake megállt az ablak előtt. Megnézte, hogy mit írtak az üvegtáblára ragasztott papírra. A vázlatok készítésére használt papírdarabon jól olvashatóan látszott az apja lendületes írása: A neved Jacob Coleridge. Fess tovább!

Jake megdermedt. Miközben ott állt, a tekintete ismét végigsiklott a papírdarab durva felszínén. Nem tudta, hogy tényleg készen áll-e erre az egészre. Nem kellett sokáig várnia a válaszra. Még nem. Talán pár nap múlva. Ha már átlátja, hogy mégis mi ez az egész. Most nem töprengeni, hanem cselekedni kellett. Nagy különbség. Kiment a konyhába.

Először a hűtőszekrényt nézte meg. Három doboz világos sört, lejárt szavatosságú hússzeleteket, egy tucat nyálkával félig megtöltött Styrofoam levestartót, egy magányos, ráncos, leginkább fonnyadt női mellre emlékeztető citromot, egy cipőt, egy kalapácsot, kulcsokat, egy jókora, kiszáradt gyeptéglát és néhány szamárfüles, puhatáblás könyvet talált benne. A hússzeletek már sem emberi, sem állati fogyasztásra nem voltak alkalmasak. A leves jó úton volt afelé, hogy petróleummá váljon. És persze itt is hevert néhány tapétavágó. Az egyik a zöldséges rekeszben, a másik pedig a vajtartóban. Rozsdás volt mind a kettő. Jake becsukta a hűtőt és szétnézett a konyhában.

Szinte alig talált mosatlan edényt. Ezzel szemben mindent elborított a morzsa, a sok porcica, meg a festékes ujjak lenyomata. Utóbbiak olyan réginek tűntek, mintha még azelőtt kerültek volna ide, hogy megszületett az internet.

Amikor találomra kihúzott egy-egy fiókot, kisebb festményeket talált bennük. Az aprócska vásznakat úgy pakolták be, mintha könyvek lettek volna. A szabálytalan alakú, fekete és szürke foltok valósággal a képébe nevettek. Mintha gúnyolódtak volna vele. Kétségbe vonták a bátorságát.

Az apja művei kicsit mindig is sötétek voltak. Ezzel már a kezdet kezdetén is eltért a csodálatos színekkel és optimista ecsetvonásokkal alkotó kései virággyerekektől. Jacob Coleridge elutasította a hippik képmutató optimizmusát. Ezeket az apró vásznakat azonban élettelen, szürke és fekete mezők borították. Vékony, vörös bordák húzódtak rajtuk, akárcsak a felszín alól felbukkanó erek. Nem ilyen a klasszikus művészet. És a kortárs sem. Jake alaposabban szemügyre vette a képeket, és kénytelen volt felismerni, hogy talán az őrület művei. Mégis mi mást lehet várni attól az embertől, aki gyeptéglát tart a hűtőszekrényében, és csütörtök este felgyújtja magát?

Jézusom, mi történhetett az öreggel, miután elszöktem itthonról? A lenyűgöző Jacob Coleridge helyét átvette egy olyan lény, aki üzeneteket hagyott saját magának, és a vásznakat az őrület értelmetlen foltjaival töltötte meg. Jake sok mindent gondolt már az apjáról. Arra azonban soha sem számított, hogy az öreg ilyenné válik. Hogy történhetett meg? Jake visszadobta a vásznat a többire, és a térdével helyére lökte a fiókot.

A káosz közepén állva körülnézett és megcsóválta a fejét. Elképesztő, hogy milyen kibaszottul tönkremegy minden. Harminchárom éven keresztül a szenvedés lakott itt. Ettől bűzlött a ház. Talán az volna a legjobb, ha meggyújtaná az egyik újságot, aztán bedobná a nappaliba, bezárná az ajtót, és átengedné a házat a tűznek. Tűnjön el ez az egész hely az emlékei közül. Lehet, hogy az apja is pontosan ezzel próbálkozott. Lehet, hogy a végén már neki is elege volt a saját társaságából.

– Na, fejezd be! – figyelmeztette magát hangosan. A saját hangja kellett a felismeréshez, hogy ebben a pillanatban egészen pontosan azt csinálja, amiről megfogadta magának, hogy semmiképpen sem teszi. Elmerült az önsajnálatban.

Kijött a konyhából. Átsétált a fapadlós helyiségen, amit valósággal elleptek az apró perzsaszőnyegek. Ahogy ott hevertek, furcsa együttesük leginkább a postai küldeményeket beborító, külföldi bélyegekre emlékeztette.

Megállt az óceán irányába nyíló, széles tolóajtók előtt. Zsebre dugta a kezét, miközben az elméje megpróbált valahol máshol lenni. Bárhol, csak ne itt. Pedig ez a hely volt az otthona. Csak hát Jake megfogadta, hogy soha többé nem tér vissza ide. A vizet bámulta, és megpróbálta szabályozni a légzését. A zsebébe nyúlt és elővett egy csomag Marlborót. Azzal az ezüst Zippo öngyújtóval gyújtotta meg, amit Kaytől kapott.

Mélyen beszívta a füstöt, és igyekezett az óceán vizére összpontosítani.

Közben eszébe jutott a közeledő hurrikán. Megismétlődik a Zöld-foki-szigetek katasztrófája. A városban már megkezdődött a felkészülés, a ház felé közeledve Jake is jól látta a jeleit. Lehúzták az ablakok rolóit. A kocsikat telepakolták ásványvizes üvegekkel, és dobozszámra vásárolták a zseblámpákba való elemeket. Jake valójából csak nagyon keveset tudott a meteorológiáról, és még annál is kevesebbet a különféle forgószelekről. Ám azzal nagyon is tisztában volt, hogy a kórház lehalkított tévéjében a CNN hírolvasónőjének vigyorgó narancsképén a szokásosnál is több rosszindulatú ránc látszott, amikor rámutatott a műholdas felvételeken feltűnő, kavargó foltra. A bestia szemére. A hatalmas vihar körülbelül ötven óra múlva fogja elérni New England partvidékét. Ennyi idő bőségesen elegendő lesz arra, hogy Jake lezárja az ügyet, és aláírja a kórház összes szükséges formanyomtatványát. Ha mindennel megvan, akkor majd szépen lelép innen.

Alaposabban szemügyre vette a látóhatárt. Megpróbálta a napfényben fürdő, tiszta horizonton túl felfedezni a közeledő vihart. Halvány nyomát sem látta. Az égbolt mozdulatlan kéksége egy Winslow Homer-akvarell kékségére emlékeztette. A vihar azonban közeledett. Biztos, hogy baj lesz belőle. Mi más történhetett volna, ha egyszer rászánta magát a hazatérésre? Na, ennyit a szerencsés egybeesésekről.

Jake a cigaretta végére ért. A csikket a földre dobta, és a csizmája sarkával beletaposta a szőnyegbe. Megunva az Atlantióceán csillogó látványát, a ház karcos negatívja felé fordult. Elővette az iPhone-ját, és kezében a készülékkel rázuhant a vastag bőrrel borított heverőre. Porfelhő szállt fel körülötte.

Szinte nem is kellett a készülékre pillantania, miközben tárcsázott. A füléhez tartotta a telefont. Három… négy… öt csöngés. Az órájára nézett. Jeremy már a bébiszitternél volt, Kay pedig elment a próbára. Ki lesz kapcsolva a telefonja és…

– Kay River – hallotta a jól ismert hangot a kagylóból. A háttérből behallatszott a zenekar muzsikája is.

– Szia, drágám, én vagyok. Csak szerettem volna tudni, hogy minden rendben veled és Jeremyvel…

– Itt minden rendben van. Ne aggódj miattunk. Mi van az apáddal?

Jake-nek eszébe jutott az elaltatott öregember, akit egy órával korábban a kórházban látott. Az apja szemének sarkában fehér váladék csillogott. Hörögve kapkodott levegő után. Megolvadt, összeégett kezét vastag kötszerréteg fedte.

– Azt hiszem, kimondhatom, hogy megöregedett – válaszolta, miközben a tekintete megint elkószált a medence mögé, és végigsiklott a vízparton. A telefonból kiszűrődő zene szépen aláfestette az anyatermészet látványát.

– Campioni? – kérdezte, miközben igyekezett felismerni a hangtöredékeket. Kay felnevetett.

– Majdnem eltaláltad. Luchesi.

– Bocsi. Pedig próbálkozom.

– Nem pont a füled miatt lettem a feleséged.

– Tudom én azt.

A férfi lelki szemei előtt hirtelen megjelent Kay képe. A képzeletbeli hologramon jól látszódtak a szeplői és a mosolya.

– Bent vagy a kórházban?

– Egy órája voltam ott. Átjöttem apám házába. Igazi trágyadomb. Nem hiszem, hogy itt alszom – válaszolta Jake, és most már a szoba belsejét bámulta. A rengeteg szemét és a remekművek együtt azt a hatást keltették, mintha a Királyok-völgyének egyik kirabolt síremlékében járt volna. Csak egy szarkofág hiányzott. – Nem mintha itt akarnék.

– Dehogynem. Jól teszed, ha ott maradsz. Pontosan erre van szükséged, még ha nem is vagy képes felfogni ezt, Mindentudó uraság.

Hogy a fenébe lehetséges, hogy a felesége hatására már nem is tartott annyira a múlt démonaitól? A biztatásra azonban csak ennyit válaszolt:

– Rendben.

– Figyelj csak! A holnapi próba egész hamar befejeződik. Jeremyvel simán elkapjuk a távolsági buszt. Csúsztathatok pár napot. Lehúzunk hozzád. Nem akarom, hogy egyedül csináld végig ezt az egészet.

A férfi szeme lesiklott az ablakon túli vízpart ragyogó, mozgásban lévő vásznáról és megtalálta a széles, sebtében megragasztott porcelán hamutartót. Mikor is tört össze? Jó harmincegy évvel ezelőtt. A keze öntudatlanul is a tarkóján, a koponyája tövében állapodott meg. Kitapintotta a kiemelkedő sebhelyet. Amibe még mindig bele szokott marni a fájdalom, ha túl sokáig bámulta az éles fényeket, vagy ha elakadt egy közlekedési dugóban.

– … Jake? Van ott valaki? Jake? Ott vagy még?

A férfi megdörzsölte az orrnyergét.

– Azt hiszem, sokkal jobban elfáradtam, mint ahogy gondoltam. Mindjárt durmolok egy jót, meg talán eszem is valamit.

– Ezzel nagyon is egyetértek. Ne feledkezz meg a proteinekről! Egyél szardíniát, meg krémsajtot teljes kiőrlésű kenyérrel! Rendben?

Jake elmosolyodott. A mosoly valóságos megváltást jelentett elkínzott arcizmai számára. A pokoli grimasz akkor égett a koponyájába, amikor múlt éjjel felhívták a kórházból.

– Köszönöm, drágám. Máris hiányoztok.

– Te is hiányzol ám! Nyugodtan hívj fel, ha egyedül érzed magad. Az se gond, ha hajnali kettőkor csörögsz rám. Rendben?

– Rendben. Szia, drágám.

Letette a telefont a limlomokkal telezsúfolt kávézóasztalkára. Mindent elborított a por. Jake arra gondolt, hogy ha Dickens Miss Havishamja rákapott volna a piára, akkor valószínűleg igen jól kijöhetett volna az apjával. Feltéve persze, hogy nem akad ki azon, ha el kell bújnia az ágy alatt vagy be kell zárnia az ajtót olyankor, amikor a férjére rájön a bolondóra.

Cole elindult felfelé az emeletre vezető lépcsőn. A lépcső tetején megállt. Fentről lepillantva még jobban látszott, hogy a nappaliban minden bútordarabot elborít a szemét. Üres konzervdobozok és felbontatlan Awake! magazinok hevertek mindenütt. Meglepő módon egy levetkőztetett Barbie babát és egy régi olajszűrőt is megpillantott. Alaposan körülnézett a házban, ami valahogy sokkal nagyobbnak tűnt akkor régen, amikor utoljára erre járt.

Az Atlanti-óceánra nyíló, hatalmas üveglapokon beáramló fény rengeteg bűnt elmosott. A kékesfehér ragyogás kifakította a port és a szemetet. A perzsaszőnyegeket színes foltok borították. Ugyanúgy ellepte őket a szemét, egy élet maradványai, mint a ház többi részét. Jake azonnal észrevette az apja elszenesedett lábnyomait. Az Alzheimer-kór önfeledtségében itt járta el a piromániások társasjátékának győztes csacsacsáját. A nyomok különös mintát alkottak. A kandallónál kezdődtek… az apja négy lépést szambaritmusban tehetett meg, egészen a zongoráig. Egy gyors fordulat után öt foxtrottlépés következett, majd részeg tántorgással újra bal felé fordult. A finálé előtt még megpördülhetett, hogy aztán beleugorjon az ablaküvegbe és kizuhanjon a teraszra. Aztán odarohant a medencéhez és belevetette magát az algás mocsokba, akár egy beteg hal. Már az is kész csoda volt, hogy a vérében áramló rengeteg alkohol miatt nem robbant fel az első pillanatban. Könnyen megtörténhetett volna, hogy a házat egy lángolóan fehér gombafelhő pusztítja el…

Az ablakon kinézve, elbámulva a farostlemez mellett, a telek legvégében megpillantotta az apja műtermét. Az épület a tengerpart fölé tornyosult. A sötét ablakok fölött a zsindelyeknek már csupán a fele lehetett meg. A maradék úgy megfeketedett, mint a rohadó fogak. Már tényleg csak ez az adalék hiányzott abból a rózsás hangulatú képből, ami lassacskán kibontakozott Jake elméjében.

Arra gondolt, hogy esetleg mégis körülnéz a ház többi részében, de rá kellett döbbennie, hogy valójában cseppet sem érdekli ez az egész. Éppen elég volt a mocsok és a tapétavágók látványa. Ledübörgött a lépcsőn. A csizmája hangosan csattant a lépcsőfokokon. Kénytelen volt beismerni, hogy sokkal fáradtabb annál, mint amilyennek Kay előtt mutatta magát. Leszedte a heverőt borító apró vásznakat és nekitámasztotta őket a kávézóasztalkának. Ezeket a képeket is ugyanolyan sötét és vörös foltok borították, mint azokat, amelyeket a konyhai fiókban talált. A festmények mélységesen felkavarták, annak ellenére, hogy valójában nem látszott rajtuk más, mint a hátborzongató szürkeség jókora pacái.

Jake leakasztotta övéről a pisztolyát, egy jókora, rozsdamentes acélból készült Smith & Wesson M500-as revolvert. A fegyvert a heverő fejrészén a párna alá csúsztatta. Levette a csizmáját, lefeküdt a heverőre és már azelőtt elaludt, hogy a teste felmelegíthette volna a feje alatt a pisztolyt rejtő bőrpárnát.

A mobiltelefon éles csipogása ébresztette fel. Azonnal felült.

– Jake Cole – szólt bele a telefonba.

Még a bőrdzsekijét sem vette le, mielőtt elaludt. Úgy érezte, hogy forró hamu tölti ki a fejét. Odakint koromsötét volt. Jake az órájára pillantott. 11:13.

– Jake Cole ügynök?

Válasz helyett vett egy mély lélegzetet, majd lassan kifújta a levegőt. Megvakargatta tarkóján a régi sebhelyet.

– Mike Hauser seriff vagyok, a southamptoni rendőrségtől. A telefonszámát a New York-i FBI-iroda adta meg. Sajnálom, hogy ilyen későn kell zavarnom, de gondunk támadt, és a sors úgy akarta, hogy ön most itt van, alig néhány kilométernyire tőlem, pont, amikor szükség van magára.

Az ismeretlen telefonáló hanghordozása és beszédstílusa sok mindent elárult Jake-nek a férfiról. A seriff kisportolt, gyakorlatias gondolkodású, ötvenes férfi lehetett. A szolgálati fegyvere egy Sig-Sauer P-226-os automata. A gallérján parányi amerikai zászlót visel. Tengerészgyalogos veterán.

A seriff elhallgatott, és Jake rájött, hogy Hauser most azt várja, hogy az FBI-ügynök megnyugtassa, semmi gond a hívásával. A beleegyezésére számított, arra, hogy meghallgatja, mi a probléma. Meg arra, hogy igen, uram, örömmel segítek. Benyúlt a párna alá és kihúzta a súlyos revolvert. Ellenőrizte a töltényeket. Jó régen szokott rá erre a mozdulatra. A fegyvert visszacsúsztatta a csípőjén viselt tokba. Végül nem mondta ki azt, amire érzése szerint a seriff várt. Csak ennyit kérdezett:

– Hogyan haltak meg?

Túl sokáig tartott a hallgatás. Jake tudta, hogy a seriff éppen összeszedi a bátorságát, hogy kimondja az igazat. Ez a csend még többet elárult a férfiról. Hauser nyelt egy nagyot, aztán megszólalt:

– Megnyúzták őket.

Jake megdermedt, ahogy újra lecsapott rá az az érzés, amit még alig néhány órával ezelőtt sem tudott a helyére tenni. Mindent elsöpört. Elmosta a szeme elől az óceánt és fölötte a holdat. Belefagyott a fejébe. A vérnyomása egyetlen őrjítő hullámban a magasba szökve, vadul megrázta az elméjét.

Hogy mi a kurva életért nem tud megszabadulni a félelemtől?!