FÓNAGY IVÁN

A MÁGIA
ÉS
A TITKOS TUDOMÁNYOK TÖRTÉNETE

Borítóterv: Papp Norbert

Előszó: Szerb Antal

A kötet az 1943-as kiadás alapján készült.

© Szerb Antal jogutódja, 2012

© Tarandus Kiadó, 2012

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross G. út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó negyvenharmadik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Kovács Attila Zoltán

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Tördelés: Magstúdió Design Kft.

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

EPUB ISBN 978-615-5261-28-2
PRC ISBN 978-615-5261-27-5

ELŐSZÓ

Sok régi monda beszél elsüllyedt városokról, amelyek most a tenger fenekén fekszenek. Holdfényes éjszakákon néha lelátni a tenger alatti palotákra, márványterekre; és végzetes órán a tengermélyi harangok hangját is lehet hallani.

Egy ilyen elsüllyedt várost hord magában minden ember.

Szellemi téren a múlt századnak talán legnagyobb felfedezése az a felismerés, hogy vannak másféle emberek is, mint mi vagyunk. Nem úgy másfélék, mint amennyire nemzetek, fajták, felekezetek, kultúrák szerint különbözik az ember egymástól, hanem sokkal mélyebb, sokkal alapvetőbb másságok szerint. Ez a másfajta ember az, akit a tudomány sokáig primitív embernek nevezett, a mienktől teljesen elütő lelkiségét „primitív mentalitásnak”, „praelogikus gondolkozásnak”. Mert ennek a másfajta embernek a másvoltában a legmegdöbbentőbbek bizonyos gondolkozási sajátságok: legelemibb igazságok sem igazak a számára; az ő világában kétszer kettő öt lehet és egy dolog azonos lehet egy más dologgal ugyanakkor, amikor nem azonos önmagával.

A „primitív” szóban van bizonyos lekicsinylés. A primitív ember „kezdet”-leges, tehát egy korábbi állomás a mai ember felé vezető hosszú és fáradságos úton. Feltételezi a fejlődés fogalmát: az emberek valamikor mind primitívek voltak és a ma élő primitív népek megrögződtek egy régebbi fejlődési fokon. Ma már nem vagyunk teljesen bizonyosak ebben a fejlődési rendben. Sok tudós hajlandó azt gondolni, hogy az a bizonyos ember nem egy korábbi állapota a mai embernek, hanem csakugyan másfajta, mint ahogy egyik állatfaj különbözik a másiktól. A fejformája, alkata, agyberendezése is nagyon más lehetett. A ma uralkodó embertípus, a „homo faber”, a fúró-faragó eszközzel élő ember, és az a másik, amelynek oly kevés gyakorlati érzéke volt, de annál több érzéke, ösztöne titokzatos irányítások megértésére, a „homo divians” vagy „homo magus”.

Nem kétséges többé, hogy ez a másfajta ember, aki egykor a föld ura volt, ha technikai szempontból és az ésszerű gondolkozás szempontjából nagyon kezdetleges is a mai, a történelmi emberhez képest, messze tökéletesebb más szempontokból; tudott olyan dolgokat, amelyeket mi nem merünk és nem akarunk tudni, mert tudásunk ellenkezésben áll ésszerű világrendünkkel és alapjaiban támadná meg azt. Ez a másfajta ember nálunknál sokkal közvetlenebb összeköttetésben állt azzal a nem-emberi világgal, amelyet érzelmesen Természetnek, és nagyhangúan Kozmosznak szoktak nevezni. Sejtései, megérzései oly távolhatóak voltak, mint a magasrendű állatoké, azzal a plusszal, hogy amellett ember is volt: emlékezni tudott. És mert ember volt, a homo sapiens bizonyára számunkra ismeretlen módon befolyásolni is tudta a nem-emberi világot: mágus volt, varázsló. Nemcsak mondák tanúskodnak erről, hanem az emberi ősvilág jó néhány fennmaradt csodája, alkotások, melyekről nem értjük ma már, hogyan hozhatta létre őket embererő, tovább a mai „primitív” és mágikus beállítású népek megmagyarázhatatlan képességei.

A homo diviansot idővel legyőzte a homo faber, a mai emberiség őse: hiszen ügyesebb, szerszámai, fegyverei vannak – és főképp „reálisabb”, hozzá képest a homo divians álomvilágban él. A homo fabernek kellett győznie, mert erősebb benne a Wille zur Macht: hiszen világa egészen „e világról való”, céljai e világi célok, a földi országutak vándora akkor, amikor a másfajta ember tulajdon lelkének földalatti tavain evez. A mágikus világ elpusztult, sokszor katasztrófaszerűen, invázió következtében, mint ahogyan az ásatások alapján ítélve, Kréta szigetén történhetett, máshol elsorvadt, vagy tovább élt rabszolgasorban elszürkült, erőtlen fellah-életet, mint Közép- és Dél-Amerika indiánjai a spanyol conquista után.

De a történelem egyik legkülönösebb vonása az, hogy semmi sem hal meg benne egészen. Csodálatos „survival”-ek, tovább élések és átütések vannak, régebbi kultúrák földalatti folyóként kanyarognak titokban, míg azután évszázadok vagy évezredek múlva ismét a napvilágra törnek. A mágikus világ nem veszett el. Hogy hányszor, miben, hol törte át a racionális világ gátjait a történelem folyamán, nem az előszó feladata elmondani. Csak annyit: nem kell messzire mennünk – hiszen mindannyiunkban benne él. Bennünk él, mint meghatározhatatlan, de édes és erős nosztalgia, vágyódás az egészen más után, az ésszerű világ törvényeit megcáfoló nagy váratlanság, a csoda után.

Húnyt szemmel békésen futunk

s mindig csodára vágy szivünk:

a legjobb, amit nem tudunk,

a legszebb, amit nem hiszünk.

Gyermek- és fiatalkorában minden emberben újraélednek, ha csökevényesen is, a hajdani homo magus sejtései és borzongásai és ha később teljesen kivész is a lélekből a csodavárás, akkor következik be az, amit a pszichiátria „progressive Verödung der Persönlichkeit”-nek nevez, akkor válik az ember nyárspolgárrá; de boldogok azok, akik meg tudnak magukban őrizni az egykori fiúból vagy leányból, akik voltak, ha mást nem is, a vágyat a mágia után.

Fónagy Iván könyve azokról az imént említett „survival”-ekről és átütésekről beszél, amelyekben a homo divians az idők folyamán megjelent a homo faber élettörténetében. Mindazok a jelenségek, amelyek e könyv tárgyai, néha tragikus és megdöbbentő, néha bizony mulatságos kísérletek, hogy a másfajta ember világát visszaállítsák, hogy megtalálják újra az elveszített kapcsolatot a nem-emberi világ és a lélek mélyén szunnyadó nem-emberi, mert több-mint-emberi világ erőivel, kísérletek, hogy újraépítsék a nagy szivárványhidat, amely összeomlott az idők kezdetén. Fónagy könyve önkéntes korlátozódás következtében nem beszél azokról a leghatalmasabb kísérletekről, melyeket vallásnak nevezünk – csak mintegy a melléktermékeket tárgyalja, azokat, melyeket a vallás „babonának” bélyegez meg. De a világ, amelyet felölel, még így is végtelenül gazdag és változatos. Évezredek, népek és emlékek végtelen labirintusán vezet át, tudós, és amellett könnyed és kellemes kalauzként.

De talán illetlen volna dicsérni. Beszéljen a könyv magáért, s érje el kettős célját: furcsa és groteszk panorámáinak feltárásával mulattassa az olvasót, de ugyanakkor csendítse meg a harangot is, mely a lelkünk mélyén nyugvó elsüllyedt városra emlékeztet.

Szerb Antal

HISZÜNK-E MA?

„Alant következik majd az eljárás, melyet én, Theophrastus Bombastus, magam dolgoztam ki és e tinktúra leírását neked adom, tanítványom. Hogyha ennek segítségével a tinktúrát előállítod majd a jövő esztendőben az én kedves emlékezetemért, úgy mindent tudni fogsz, ami az égben és a földön és a négy elemből van, föltárul előtted a misztérium, és megismersz mindent, ami él.”

Ha tovább lapozunk e könyvben, különös receptekre bukkanunk, sósavból, higanyból, más elemekből különös eljárással, varázsigék írásával és elmondásával az aranycsinálás titkát, a Bölcsek Kövének titkát írja le a szerző. Mit gondolnánk erről a könyvről, ha ma jelent volna meg? Ki lehetne a szerző? Semmi esetre sem egyetemi tanár, legalábbis nem épeszű tanár, hiszen aki kémiával foglalkozik, nagyon jól tudja, hogy aranyat vegyi úton nem lehet más elemből előállítani. Talán nyugalmazott főkönyvelő agglegény, aki ráérő idejében a gáztűzhelyen értelmetlenül kotyvaszt homályosodó tekintettel régi edényekben, vagy öreg táblabíró, aki szakított a családjával, hogy tovább folytassa elborult aggyal ezt a különös, őrült főzőcskét. Mellette horoszkópokat is készít, és legkedvesebb vendégeinek megmutatja azt a nagy méretekben kidolgozott, köralakban ábrázolt világképet, amelynek közepén Isten áll, és melyen minden tudomány és minden lelki funkció különböző színekkel, különböző betűtípusokkal gondosan rajzolt vonalakban kivétel nélkül szerepel.

De ezeket a sorokat nem ma írták, hanem a XV. század elején. Paracelsus írta őket és Mágikus Tanításaiban olvashatjuk.

Ma már nem hallunk egyetemen a természet titkairól, a signatúráról, melyen Paracelsus azt a titkos nyelvet értette, melyben a hegyek, fák és állatok, az egész természet képe, mint valami írás, magában foglalja a rejtett titkokat. Alkímia, asztrológia nem szerepel már a tudományos diszciplínák között, és az egyetemi előadóknak sokkal szerényebb céljaik vannak, mintsem tanítványaikkal a nagy misztériumot, a nagy titkot közöljék, és nincs olyan szak, mely egyaránt foglalkoznék az anyagok keverésével, vegyítésével, csillagok pályájával, a föld ásványaival, növényeivel, állataival és magával az emberrel.

Ez régen volt, akkor, amikor mindaz, amiről nem tudott az ember, titok volt, rejtett kincs, mikor a tudósok, amint Paracelsus írja, „természetes bölcsességgel táplálkoztak” és „a csillagokból áradó gondolatokat ették”. Ma jobban tudjuk, mint bármikor, hogy ismereteink végtelenül hiányosak, de az ismeretlen már nem rejtély, már nem titok. A tudomány csak megoldott és megoldatlan feladatokat ismer és a természetes, logikus gondolkodás feladata, hogy a megoldatlant fokonként közelebb vigye a megoldáshoz. Idő és ész kérdése. Illuminációról, belső megvilágosodásról, ihletésről a tudományos gondolkozással kapcsolatban nem esik szó. Titokról akkor beszéltek, amikor filozófián valami joga-szerű mágikus gondolkozást vagy ihletettséget értettek, amikor az igazságok, a fogalmak létező, reális, tapintható valóságok voltak, melyeket éppen úgy elő kellett bányászni, ki kellett emelni az elemek káoszából, a jelenségek sokféleségéből, mint az aranyat, vagy mint azt a tinktúrát, amiről Paracelsus beszél; a tinktúrát, mellyel nemtelen fémeket arannyá festhettek és minden betegséget, sőt az öregséget is meggyógyíthatták.

Ez régen volt ugyan, ha saját életünkkel mérjük az időt, de nem volt régen, ha arra gondolunk, hogy gondolkozásban ilyen gyökeres változás az idők folyamán még sosem ment végbe. Ha erre gondolunk, szinte ijedség vesz rajtunk erőt. Hát mi változott meg azóta? Az asztalunkon régi könyvek hevernek, ma is olvasgatjuk, lapozgatjuk őket, hevernek mellettük új könyvek, más kötésben. Az asztal alakja is megváltozott azóta, a többi bútoré is, a szobáé is, de csak alig. Inkább külső formájában, de lényegében változatlan maradt. Ha kinézünk a réginél nagyobb, tágasabb ablakunkon, ugyanazokat a fákat látjuk, melyek alatt a XVI. század és a még régebbi idők mérsékelt égövének emberei sétáltak, gondolkoztak. A házsor képe megváltozott, de nem lényegesebben, nem mélyrehatóbban, mint a könyvek külső formája. Csak éppen a lényeg változott meg. És minden megváltozott.

De tulajdonképpen vannak feltűnő formai különbségek is. Megváltozott a táj is, a környezet is, ahol az emberek élnek, megváltozott, látjuk, ha messze pillantunk. A Távolkelet annakidején csodálatos mesevilágot jelentett, ahová tulajdonképpen nem juthat el senki, ahol Nagy Sándornak is meg kellett állnia, hiába indult el sosem látott hatalmas hadsereggel, meg kellett torpannia, mert a hadsereg felbomlott a mesevilág idegen, tébolyító atmoszférájában. Más volt a föld képe, hiszen ott Keleten csodálatos népek éltek, olyan emberek, akik mellükön viselték a szemüket, vagy akiknek csak egy lábuk volt. Ázsiában Góg és Magóg népe élt még, és éppen Nagy Sándor zárta a hegyek közé őket, hogy rá ne szabaduljanak a világra. A folyókban haltestű nők úsztak, az erdőkben manók jártak, homunculusok, akiket az alkimista állított elő mesterséges úton. Más volt az állatvilág akkoriban. Még élt a phőnix, az örökéletű csodamadár, aki ötszáz évenként saját porából feltámadt. A hiúzok vizeletéből annakidején még drágakő alakult, a tengerben szigethalak úsztak, megtévesztvén a hajóst, aki rajtuk kötött ki és rászállította legénységét. A földet tenger vette körül és a Nyugati Óceánban, ott, ahol a víz megsűrűsödik és járhatatlanná válik a hajók számára, felemelt karú angyal állt, tiltó mozdulattal óvta a hajósokat, hogy eddig és ne tovább! Keleten, nyugaton, északon és délen véges határok vették körül a földet, ezt a kerek lemezt, és az ember a végeket is csak hallomásból, szólásmondás alapján ismerte. Akkoriban még démonok népesítették be a levegőt és az éjtszakát, incubusok, succubusok, akik szerelemmel ölték meg áldozatukat. Éltek még azok a démonok és szörnyek, akikkel ma már csak gót templomok esőcsatornáin találkozunk, és csak nagy záporok idején elevenednek szinte meg, amikor vad vizet okád a szájuk.

Az égbolt ma már nem áttetsző burok, melyen túl angyalok, szentek hierarchiája él és maga az Úristen. Távolkelet ma már földrajzi megjelölés és hadi jelentésekben szerepel csak, mint fontos haditerület. Az Atlason nem áll már a földet tartó óriás, hanem olyan népek, emberek laknak, akiket vagy leírásból, vagy látásból ismerünk, hiszen odautazhatunk bármikor gyors hajó járatokon. Sőt a Nyugati Óceánban sem áll már a tiltó angyal. Nem hallgattunk az intelemre, tovább mentünk, amint nem állt meg útján a kutató Paracelsus sem, és nem álltak meg Paracelsus tanítványai és az Istent és természetet kereső panzófisták. Isteni titkokat, csodákat, rejtelmeket és az Istent magát keresték, és a keresés közben minél messzebb jutottunk, annál jobban halványult a távoli országok furcsa népe. Minél mélyebbre hatoltunk a tengerbe, annál ritkábban, annál homályosabban láttuk a különös emberi szörnyeket; és az alkimisták, a Bölcsek Kövének keresése közben csak újabb ismereteket, újabb adatokat, újabb törvényeket találtak, melyekből egyre félreérthetetlenebbül megértették, hogy az, amit keresnek, a Bölcsek Köve, az aranyfestő tinktúra nem létezik.

Az égbolt ma is éppen úgy feszül fölöttünk, mint annakidején, a szeszélyesen, percenként változó felhők csak úgy változnak, változatlanul. De az égi hierarchia végtelenül eltávolodott, és úgyszólván csak képzeletünkben él már, Isten pedig „a szívünkben lakik” (de még onnan is „elszökik … virradatra”).

Hogy mikor történt ez a változás? Az ember ilyenkor önkénytelenül azt mondja, hogy lassanként. A nagy leszámolás a Felvilágosodás korában történt. „Nincsenek boszorkányok, nincsenek démonok, nincsenek kisértetek és nincsen talán Isten sem. Ember van, tudomány van, butaság van, de emberfölötti valóságok nincsenek.”

Utána még egyszer, álomszerűen feltűntek a régi képek, régi szavak visszhangzottak, keringtek a XIX. század elején: ez volt a romantika. Azután felébredtünk. És romantikus gondolkozás, elképzelés ma annyit tesz, hogy helytelenítjük, hogy nem értünk egyet vele, hogy gyerekesnek tartjuk.

Mégse mondjuk, hogy ez a változás lassan folyt le. Semmiesetre sem folyt le lassan, ha arra gondolunk, hogy számtalan évezreden keresztül mágikus kultúrában éltünk, hogy a klasszikus kultúrák enyhén szólva féllábbal még szintén benne álltak, hogy a mi keresztény kultúránk századokon keresztül mágikusabb volt a klasszikusnál is, hogy a papság képviselte jó ideig a gyógyítás, az alkímia, földismeret „művészetét”, akárcsak a régi kultúrákban, vagy a kőkorszakbeli természeti népeknél.

Inkább gyanúsan gyors volt ez a változás. Gyors és erőszakos. A Felvilágosodás gyűlölte a mesét, elkeseredetten, kétségbeesetten üldözte mindazt, ami nem volt teljesen ésszerű, világos és érthető, azt, amit szabálytalannak tartott. Diszkvalifikálta az irracionalitást. Így csak azt gyűlöli az ember, amitől fél.

Mialatt a titkos tudományok történetén dolgoztam, kiváló németszakos irodalomtörténésszel, a német romantika okkultizmusáról: a távolbalátásról, a távolhatásról beszéltünk, a szenzitívekről, akik az akkori szerzők szerint lehunyt szemmel világosan láttak még vékonyabb falon keresztül is, alvajárókról, akik álmukban ismerik meg a valóságot és éjjel tárul fel előttünk a múlt és jövő. A szimpátiáról: távolban lefolyó események átéléséről és hasonlókról.

Irodalomtörténész ismerősöm, számomra meglehetősen váratlanul, egyszerre csak azt kérdezte, hogy vajjon tulajdonképpen okkultizmusról van-e itt szó? És elmondta, hogy ő is számtalanszor megérezte, sőt rendszeresen megérzi, ha valaki erősen gondol rá és ha gondolatban hívja.

Szóval a legképzettebb és legjózanabb emberek is hisznek azokban a természetfeletti jelenségekben, melyekkel ama okkultnak nevezett könyvekben találkozunk. De még érdekesebb és még jellemzőbb, hogy az okkultizmust, a titkos tudományt magát a mai művelt ember elveti minden esetben, és ha valamiben hisz, ami tulajdonképpen már okkult jelenségnek tekinthető, akkor ezt csak úgy tartja lehetségesnek, csak akkor vállalja, ha a jelenséget nem nevezi okkultnak. Ezek szerint érdemes jobban körülnézni, hiszen a jelenség már maga is mágikus jelenség; nyilvánvalóan többek közt szó-mágiáról van szó. Még mi is félünk egyes szavaktól (amint ezt egyébként is tudjuk, hiszen bizonyos szavakat nem ejtünk ki), mint a primitív népek.

Mit láthat tehát ma a felvilágosult ember, vagy mi tűnhet fel annak, aki tudományosan gondolkozik és érzéseit gondosan félreteszi, ha igazságról van szó; olyannak, aki a külvilág jelenségeit sohasem nevezi természetfelettinek, aki csak valamit hisz, de nem hisz valamiben. Mit lát tehát az az ember, akit egyszerűen, és nem túlságosan leleményesen, józan embernek nevezhetünk. Különös dolgokat minden bizonnyal. Kétségtelenül gyakran érik meglepetések. A józan ember könyvet vásárol az egyik előkelő Váci-utcai könyvkereskedésben. Az üzletvezetővel elbeszélget néhány percig, míg elhozzák a raktárból a kért könyvet, és egyszerre csak kiderül, hogy ez az élénk eszű üzletember, aki látszólag éppen olyan józan, mint a józan ember, szabad idejében asztrológiával foglalkozik. Egyszerre csak névtelen levelet kap, például, melyben arra szólítják fel, hogy a levél elején olvasható üzenetet, melyet X. Y. főpap küld szét a világba, kilenc ismerősének továbbítsa; ha megteszi, 9 napon belül teljesül, amit kíván, ha nem, a főpap átka sújtja. Előveszi kedvenc, megszokott újságját és az első oldalon vastagbetűs hír döbbenti meg: egy elsüllyedt norvég tengeralattjárót látónővel kerestetnek. Néhány nappal később még nagyobb megdöbbenéssel olvassa, hogy a látónő meg is találta az elsüllyedt búvárhajót. Egy szép napon kiderül, hogy ügyvédje, akire legfontosabb ügyeit bízta hosszú évek óta, hisz az alkímiában, és meg van győződve arról, hogy az alkimisták közül nem egy aranyat tudott előállítani, és, hogy a régi emberek sok olyasmire voltak képesek, ami ma mágikus csodaszámba megy.

A józan ember részvétlátogatásra megy G.-ékhez. A fiuk nemrégiben hunyt él tragikus körülmények között. Meghatottan csönget be a gyászoló családhoz. Legnagyobb meglepetésére hangos nevetéssel fogadják, s mindegyikük arca sugárzik a jókedvtől. Megdöbben, nem érti. – Megjelent tegnap este – mondják. Kiderült, hogy a család spiritiszta.

Már régen megfigyelte, hogyha társaságban spiritizmusról van szó, a legjózanabb emberek úgy mesélik el azt, amit a saját bevallásuk szerint nem hisznek, mintha tiszta szívükből meg lennének győződve arról, hogy igaz, és ha akad a társaságban egy másik józan ember, aki egy véleményen van az elbeszélővel, és jóízűt nevet az első józan ember elbeszélésén, akkor az első józan ember érthetetlen okokból megsértődik. Az is bosszantja a józan embert, hogy egyre többen mondják, ha szeánszról vagy látónőről van szó, hogy ők ugyan nem hisznek az ilyesmiben, de nagy kedvük lenne elmenni egyszer közelről megnézni. De még ennél is jobban megdöbbenti a józan embert, hogy ismerősei jórészéről kiderül, hogy antropozófus. Ez az irányzat vagy szekta a XX. század elején keletkezett. Steiner doktor alakította, aki 1925-ben hunyt el. Az antropozófia különösen Svájcban népszerű, ahol külön antropozófus egyetem van orvosi, bölcsészi stb. fakultással. Nálunk általában főleg a szellemi elitből kerülnek ki a szekta tagjai, és már ezért is ismertetnünk kell néhány szóval azok számára, akik nem ismerik. Steiner doktor szerint a megismerés határát lényegesen ki lehet terjeszteni szemlélődő erkölcsi gyakorlatok segítségével, ő is látóköre kiterjesztésével jutott azokhoz az ismeretekhez, melyek az antropozófia alapját képezik. Négy lényrészük van: fizikai, éter, asztráltest és az én. Az étertestben rejlenek az életfenntartó erők: mozgás, növekedés stb. Az asztráltestben laknak az indulatok és érzések; az én egyetlen örökrészünk. Mi tehát a halál? A halál percében, mondja Steiner doktor, az ember az életét egyszerre látja a térben. Ez az úgynevezett tableau-élmény. Ezt olyanok szájából is hallhattuk, akik a halál küszöbéről jöttek vissza az életbe. A halál után a fizikai test felbomlik. Ebből is látszik, hogy kényszerből vette csak fel formáját. Az étertest most végigéli elmúlt életét, de negatív módon, mintegy hatásaiban. Most ő kapja azt a pofont, melyet a földi életben ő adott. Ezután az étertest is szétoszlik. Szétoszlik az asztráltest is egy szférával feljebb. Csak az én marad meg: leszűri a tapasztalatokat és elindul visszafelé a földi élet felé. Újabb asztráltestet, újabb étertestet és újabb fizikai testet keres magának. A választását előbbi élete determinálja. Nem véletlen, hogy nyomorék vagy egészséges testben születik-e meg. Régi időkben ez a halálút nem volt öntudatlan, az én semmit sem felejtett el. Tágkörű, homályos észlelése volt, de le kellett „fűződnie”, hogy most a megszerzett éleslátásával szerezze vissza mindazt, amit elveszített. Maga a föld is alá van vetve a reinkarnációnak. A fizikai testnek megfelelő régi Saturnus korszak, az étertestnek megfelelő régi napkorszak és az asztráltestnek megfelelő régi holdkorszak után alakult csak ki az én, a föld; és mint az én, úgy a föld is tovább halad majd a tökéletesedés útján, és eléri az angyal, illetve manaszfoknak megfelelő vénuszkort, az arkangyalnak, illetve budhifoknak megfelelő jupiterkort és az arche-, illetve atme-foknak megfelelő vulkánkort.

A föld élete hét nagy kultúrperiódusra oszlik: 1. a poláriskor, ahol a nap, hold és föld még egységet képeztek. (Ez a Saturnuskor rövid rekapitulációja.) 2. A hiperboreuskor, mely végén a nap kiválik. (Ez a régi napkorszak rekapitulációja.) 3. A lemuriakor, melyben a hold válik ki. (Ez a holdkorszak rekapitulációja.) 4. Az atlantiszkor, ahol először jelenik meg szilárd emberi test. 5. Az atlantisz utáni kor, melyben ma is élünk. A hatodik és hetedik korszak még előttünk áll.

Az embert két szellem kísérti: Lucifer és Ahriman. Egyik sem rossz a maga objektív valóságában, de árt, ha rossz időben hat az emberre. Lucifer az asztráltestet veszélyezteti. Elidegeníti az embert az anyagtól, nem engedi le a földre. Ahrimán a materializmus ördöge, ő a földhöz köti. Tehát nem a jó és a rossz van a serpenyő egy-egy felében, hanem Lucifer és Ahrimán. A mérleg nyelve pedig Krisztus, ő az egyensúly, és az egyensúly a tökély.

Az antropozófusok vezető embere ma Steffel, a híres svájci költő, ő áll a fent említett svájci intézet élén.

Nyugtalanítja a józan embert, hogy a nagy közönség érdeklődése a titokzatos történetek felé fordul. Nem szereti Szerb Antal Pendragon legendáját, ahol a végén kiderül, hogy nem a józan filológusnak van igaza, hanem a titokzatos őrgrófnak, s hogy Rózsakereszt tényleg kikelt sírjából, mert megtalálta a bölcsek kövét és még ma is a kastély körül lovagol éjjelenként. Bosszantják a titokzatos Egyiptomról és a titokzatos Indiá-ról egyre sűrűbben megjelenő munkák, azok a filléres regények és filmek, ahol feltámad a múmia, és bosszút áll valamely sérelemért stb. stb. S mindennél jobban bosszantja, hogy otthon, amikor éjjel benyit sötét lakásába, egy bútor-reccsenésre enyhébb szívdobogást kap, holott ő azután igazán nem hisz kísértetekben.

Szóval megállapíthatja magában a józan ember, hogy a mai társadalomról nem mondhatjuk minden további nélkül, hogy józan, de még azt sem, hogy az emberek nagy része józan, sőt igen gyakran még a legjózanabb ember hírében állókat sem nevezhetjük így, ha a józan szót (a fent meghatározott) szigorú értelmében vesszük. Tehát az okkultizmus nem tűnt el nyomtalanul. Állandóan itt kísért még gondolkodásunkban, képzeletünkben. Látjuk, milyen kevéssé végzett vele a felvilágosodás, hogy mennyi kérdésre kell még felelnünk ezzel kapcsolatban, és hogy milyen lassan alakul át valójában a mágikus kultúra józan, racionális kultúrává.

De az egylábú, mellszemű, kutyafejű, hosszúfülű emberek a vámpírokkal, nimfákkal együtt valóban eltűntek. De semmi sem tűnik el nyomtalanul, semmi sem vész el. Így van ez az anyagi világban és így van ez a szellemi világban is. Legfeljebb eltolódik, módosul. Ezek a régi valóságok se oszlottak szét a levegőben, amikor megtudtuk, hogy kerek a föld, hogy az ember a biológiai fejlődés egyik fázisa, vagy más fontos természettudományi felfedezés percében. Ami van, semmiképp sem semmisülhet meg – írja Empedokles. Nincsen születés és nincsen halál, az elemek összevegyülnek, szétválnak, s az emberek helytelenül beszélnek keletkezésről és elmúlásról.

Egy Naumann nevű német tudós ír az elsüllyedt kultúr-objektumokról, a „Gesunkenes Kulturgut”-ról. Ruhaviseletek, irodalmi témák nemcsak országokon át terjednek, hanem mintegy lefelé is; alacsonyabb néprétegek veszik át. A divatosan öltözködő asszony nem dobja el a kalapot, ha már nem hordja, hanem elajándékozza valakinek, aki ennek következtében csak abban a pillanatban lépett be a megelőző divatfázisba Egyes palócviseletekről ma már határozottan tudjuk, hogy néhány századdal ezelőtt még úri öltözékek voltak. A kalotaszegi fatemplomok kifejezetten gótikusak. Népi bútorainkon barokk vonásokat találunk és népi hímzéseinken renaissance elemeket. Árgirussal mint népmesealakkal találkozik Kodály Zoltán Bukovinában. A népdalok között számtalan virágéneket találunk, vagy elferdített, klasszikus elemekkel vegyített rokokódalokat.

Minapon palló déjusbán

Déjannához indulánk.

Ez a népdal a következő két sorra vezethető vissza:

Minap Apolló Delosból

Diannához indula.

Honti János jegyezte fel nemrégiben a mészároslegény meséjét, melyben helyenként szóról-szóra Polyphemos történetére ismerünk. A mészároslegény társaival az óriás barlangjába került, de mielőtt még áldozatául esett volna, az egyik juhbőrt húzza magára, leveszi a vezérürüről a pergőt és a többi juhval együtt oson ki másnap a barlangból. A XVI. század népkönyveiben sorra jelennek meg a lefokozott, néha komikus alakká módosult eposzi hősök. Mitológiai alakok gyakran mesealakokká válnak, és óriásokból gyermekbarát Rüberzahl lesz.

Ugyanígy süllyednek, módosulnak a régi elképzelések, szellemi objektumok is. A gólyamesét ma csak a gyerekek hiszik (állítólag), de primitív népek elképzelésében gyakran találkozhatunk hasonló magyarázatokkal. Sok primitív nép nem ismeri a nemzés és fogamzás közti kapcsolatot, s azt hiszi, hogy a folyó vagy a szél hordja az asszonyok testébe a magot. Azok, a XVI. században, vagy előbb, tudományosnak minősített gyógymódok ma tovább élnek vidéki kuruzslók gyógyító eljárásaiban. Sőt gyakran hallottam, amint nevelőnők megtiltották, hogy a gyerekek kimelegedve hideg vizet igyanak, mondván, ilyenkor felpattanhatnak a tüdőhólyagocskáik. A régi talizmán is tovább él a sokkal szerényebb és komolytalanabb szerencse malac, szerencse patkó stb. formájában. Ma már nem rajzolnak pentagrammokat, de a számok varázsértéke nem veszett el. Félünk a 13. számtól, lépten-nyomon találkozunk a kabalisztikus 3-as, 7-es, vagy 9-es számmal; nemcsak népmesékben, vagy babonákban, hanem nagyon gyakran tudományos munkákban is, ahol a hármas felosztást a hármas szám varázserején kívül az égvilágon semmi sem okolja meg. Bizonyos babonás szertartásokat, vészelhárító vagy szerencsét idéző eljárásokat nemcsak javasasszonyaink végeznek, hanem a művelt kényszer-neurotikus is elvégzi jobb belátása és akarata ellenére mindazt, amit régi időkben azok végeztek, akik hittek a szertartás hatásában. Nem tud este elaludni, hogyha előzőleg nem rázta meg háromszor vagy hétszer a párnát, hogyha nem helyezi a kispárnát bizonyos szögben elfordítva a nagypárnára, ha nem mondott el bizonyos kötött imaszövegeket. Fél, hogy valami nagy csapás érné, ha nem élne bizonyos meghatározott, szigorú megszorítások közt, ha nem vonna meg magától bizonyos ételeket, és így tovább.

Ha visszatekintünk a felsoroltakra, látjuk, hogy milyen módon maradt meg változatlan és módosult formában a mágikus életforma a mi időnkben. Szellemekben, távollátásban, jóslásban sokan hisznek, s hogy kik, ezt nehéz lenne társadalmi osztályok szerint meghatározni. Annyit mindenesetre megállapíthatunk, hogy a legképzettebb és egészségesnek ítélt emberek közül sokan hisznek spiritizmusban, s továbbélő éterikus testben; a legelőkelőbb társadalmi osztályok hölgyei keresik fel gyakran a híresebb jósnőket. Más esetben csak az alacsonyabb társadalmi osztályok, többnyire a falu népe képviseli a mágikus életfelfogást, mint például a mágikus gyógyító eljárások területén. Gyakran bizonyos fokig elkomolytalanodott a mágikus hiedelem, azaz félkomolyan veszik, hisznek is, meg nem is a régi mágikus formulákban, szokásokban. Többnyire babonának hívják az ilyesmit és tréfából, szórakozottságból vagy idegességből gyakorolják. Egyesek, és ezek talán a többséget képviselik, nem hisznek már a mágikus törvényekben, de igen gyakran az ilyen törvények értelmében tesznek vagy nem tesznek valamit. Ezen belül is kétféle lehetőséget különböztethetünk meg. Vagy tud az illető arról, hogy akarata és jobb belátása ellenére kényszer alatt cselekszik, mint a kényszerneurotikus beteg, vagy nem tudja, mint hogy egy távoleső és elég meglepő példát mondjunk – az a szaktudós, aki okkal és ok nélkül állandóan hármas felosztásokat használ, mint a régi mitikus vagy mágikus irodalom.

Tehát a mágikus szokások egyrészt változatlanul megmaradnak kultúránkban és ugyanolyan szerepet töltenek be, mint régen, ugyanazok tartják tiszteletben, akik annakidején. Más esetben egy alacsonyabb kultúrkör vette át és így a magas kultúrából a mély kultúrába süllyedt. Máskor nem társadalmi rétegek szerint süllyedt a mágikus kultúr-objektum és gondolkozásmód, hanem a lélekben, mégpedig a komolyból a komolytalan felé, vagy a tudatosból a tudattalan felé. Tulajdonképpen tudattalan mágikus gondolat és érzelmi világ kisugárzása a mese, vagy a misztikus fantázia, mellyel az elbeszélő már nem azonosítja magát, de mégis elmondja, mert örömét leli benne. E. T. A. Hoffmann novelláiban, tehát a XIX. században találkozunk ilyen módon még véráldozatos fekete mágiával, varázstükörrel, mágikus hieroglifákkal. Ilyen formában él tovább a fekete mise Huysmans La-Bas-jában, így él Rózsakereszt tovább modern írók munkáiban, közösségünk tudattalan lelkivilágának vetületében.

Nem mondhatjuk, hogy a mágikus kultúra maradéktalanul racionális kultúrává változott már napjainkban, de kétségtelen, hogy az elmúlt századokban minden eddiginél nagyobb változás játszódott, illetve játszódik le még a jelenben is. Mert hiába mutatott rá már Darwin arra, hogy az ember nem a természet célja, hanem a biológiai fejlődés egyik fázisa, hiába fejtette meg Sigmund Freud, Roheim és más ideggyógyászok az álom, az őrület, primitív népek lelkiségének, a mítosznak, a mesének és Istennek titkát, mi változatlanul a világ központjában érezzük magunkat, elenyésző kisebbség kivételével még mindig vallási alapon állunk és lelkünkben furcsa, tavaszias bujósdit játszanak Paracelsus nimfái, törpéi és a mágia más nevető vagy szomorú, fehérarcú kísértetei. Közben már érezzük, hogy oszlik az álom, hogy ébredezünk, hogy mindez csak látomás, fantázia, hogy álmot látunk, álomalakok táncolnak szemünk előtt, de még nem ébredtünk fel, talán azért, mert még nem akarunk felébredni, mert így szép és jó, jobb még akkor is, ha rossz az álom, jobb annál talán, ami az álom után következnék, a bizonytalan, józan, illúziómentes valóságnál, melyben magunkra hagyatva a végzet, a varázs, a mámor és az álom könnyítése, támogatása nélkül kellene járnunk.

SZOMNAMBULIZMUS, SPIRITIZMUS, MESMERIZMUS

A romantika volt az emberiség történetében az utolsó mágikus korszak. Különös módon egy megelőző racionális, antimágikus korból szállt elő álomszerűen. Álom volt, az utolsó éjtszakáján álmodta az emberiség. Még nem felejtettük el, még emlékszünk rá. Ha felidézzük, az utolsó álmunkat idéztük fel, utolsó mágikus élményünket; csak rajta keresztül léphetünk még egyszer az éjtszakába, a természet éjtszakájába. Nachtseite der Natur – mondták a romantikusok, ahol évezredeken keresztül éltünk. Átélhetjük talán még egyszer azt, amiről nappal csak vaskos, kusza, érthetetlen, és valljuk be, unalmas mágikus munkákban olvashatunk.

Hogy is volt csak?

A Felvilágosodás rendet teremtett a színpadon, a költészetben és az emberek magánéletében. Minden zavar elsimult, a színházakban „szabályos” darabokat játszanak, a költőt tiszta, világos, józan célkitűzések vezetik, a művelt ember megveti a babonát és a dajkameséket, fölénnyel tekint az elmúlt sötét századokra: minden zugba beragyog a déli nap. Kiválnak, kikristályosodnak az élet és a művészet törvényei, hiszen a természetben minden példaszerű, tökéletes rendet tükröz, hiszen a természet maga a rend. Minden látható, minden megismerhető. Misztikus törekvéseknek, hiedelmeknek semmi céljuk, semmi helyük ezek után.

Mielőtt Pafnucius a felvilágosodást hű minisztere tanácsára bevezetné, azaz mielőtt kiirtaná az erdőket, hajózhatóvá a folyókat, krumplit, akácokat és jegenyéket ültetne, mielőtt megjavítaná a vidéki iskolákat, kikövezné az utakat, beoltatná a teheneket, az országában élő tündérek ellen fordul, mert ezek éppen a felvilágosodás legádázabb ellenségei: veszedelmes csodaipart űznek, a költészet nevű mérget terjesztik, hintik el, minek következtében az embereket képtelenség a felvilágosodás szolgálatába állítani. Szokásaik a legnagyobb mértékben megbontják a közrendet; nem átallanak galamb- vagy hattyúfogaton hajtani a levegőben, ha éppen eszükbe jut, sőt gyakran szárnyas lovakat fogatnak a kocsijuk elé és vajjon érdemes-e accisa adót kivetni, ha akadnak az országban olyan egyének, akik minden könnyelmű polgár kéményébe vámmentes árukat bocsátanak? Persze nem kell az összes tündért elüldözni. Némelyikük hasznos munkára fogható. Harisnyát köthetnek pl. háború idején stb. Lassanként a nép nem is hisz majd tündérekben. A miniszter terve csodálatosan bevált. Egy-két tündér kivételével mind elszálltak Dzsinisztánba, mely utóbbi igen siralmas ország; nincs kultúrája, nem jutott ki része a felvilágosodás áldásaiból, nincsenek akácai, nincs a teheneknek himlője és tulajdonképpen nem is létezik és ez a legrosszabb, amit országról mondani lehet.

A Romantika álma

De néhány év múlva elhomályosodik, bizonytalanná válik a kristálytiszta kép, már nem érezzük olyan egyértelműnek és célszerűnek az életünket, nem érezzük olyan biztosan, félreérthetetlenül a valóságot és a valóság határait. Mintha lázasak lennénk. Ami eddig olyan fontos és magától értődő volt, mint például, hogy a bűn csak fiziológiai elváltozás, szinte csaknem sületlenül hangzik. Zerbino herceg nevelője, Nestor, panaszkodik e miatt ijedten az udvar felvilágosult háziorvosának. Azért fordul hozzá, mondja, mert fél, ha ez így megy tovább, előbb-utóbb még vallásos lesz. A ragály tulajdonképpen először Zerbino hercegen magán ütött ki. Orvosai legnagyobb megdöbbenésére kijelentette, hogy a virágot többre becsüli száz botanika-könyvnél és ennek egyenes folyományaképpen egyre gyakrabban olvasott költőket. Hiába fáradoznak az udvar orvosai, a felvilágosult Leander, az udvari filozófus, hiába írja meg a költői képzelet csökkentésére a Kritika Alapjait, a ragály egyre gyorsabban terjed.

Értelmetlen és céltalan érzelmek töltik el az emberek lelkét, oktalan szomorúságok, sóvárgás, távoli vágyak, mindent felégető szerelmek… Az emberek szíve felmelegszik, nő a láz és szétbonthatatlan örök barátságok szövődnek költők, festők, irodalomtörténészek, archaeológusok között. Együtt sétálnak a természetben, éjjelente az életről és művészetről beszélgetve haladnak egymás mellett a hegyi ösvényen, és némán állnak meg az egyik kanyarban, mikor felbukkan előttük a telihold. Bettina Brentano egyedül nézi éjjel a Rajnát, és közben azon tűnődik, hogy van-e az állatoknak lelke, hogy a természet és az ember értelme összhangba hozható-e, hogy megérthetjük-e egyáltalában azt, amit a Rajna, a környező hegyek, az erdők és a felhők mesélnek.

És ahogy nő a láz, ahogy elfátyolosodik a tekintetünk, egyre jobban halljuk a szél zúgását, a tenger moraját, a levelek suttogását, egyre jobban halljuk és szinte értjük már. Igen, a táj titkos írás, minden fának, minden szántóföldnek, minden színfoltnak az égen határozott jelentése van. Él a természet.

– Hát nem tudta, nem mondták a vadászok magának!? A fa nem tűr meg senkit maga alatt – mondják az egyik E. T. A. Hoffmann elbeszélésben valakinek, aki rémülten elmenekült, mert a fa rázúgott, rámordult. Eleven élőlény maga a föld is, ezt egyre jobban érezzük. Pihegnek, emelkednek a dombok a talpunk alatt. És a hullámok simogatásában nem hiába érez Novalis simogatóan lágy női kebleket, hiszen a tenger mindnyájunk szülőanyja, az élet méhe.

A rózsák, bimbók hullámos ringása lassan zenébe oldódik fel. Halk akkordok, mint valami eleven patak öntik el a rétet és a hegycsúcsokat.

Akinek füle van, az hallja. Sternbald, a festő, a csalogány hangját is belefesti éjtszakai tájképébe. A zene az ősnyelv és ezt az ősnyelvet egyre tisztábban, egyre világosabban értjük már. – Régi időkről meséltek egyszer nekem, mikor az állatok, sziklák és fák még beszéltek az emberekkel – mondja Ofterdingen. – Vannak, akik még ma is megértik az erdők és hegyek panaszát, a folyók zúgását, az örökkévalóság szavát. Azért szereti Alpanus doktor – akiről csak két fiatal diák tudja, hogy mágus – az ifjúságot, mert az ő szívükben még most is visszhangzanak távoli országok csodás hangjai, csak őbennük csendül fel néha ez a zene, csak őket nevezhetjük költőknek. Megértik a patak moraját, az alkonyi pírt… Mert lelkük mélyén megrezdül egy húr ilyenkor: ez a természet visszhangja.

Édes hang a szív beszéde,

Messze van a gondolat.

A zene az a titkos nyelv, melyen a fák, az állatok és az emberek egykor, a boldog ősidőkben, beszéltek egymással, ez az a nyelv, melyen a költők beszélnek, ezt halljuk egyre jobban, egyre gyakrabban, nemcsak az erdőkben, réteken és tengerparton, hanem akkor is, ha regényt vagy színdarabot veszünk a kezünkbe. Mindenből zene árad, mindent ezen a mágikus ősnyelven keresztül értünk csak meg.

Nincs szükség józanságra, és az értelem tulajdonképpen csak álcázott butaság. Egy angyal hozta az embereknek, amikor éppen bűnbeesésükön siránkoztak és elmagyarázta nekik, hogy a butaság fájáról ettek, és hogy amit most ő hoz nekik, az az értelem. Ezzel odaadta nekik a butaságot, és az emberek megvigasztalódtak, és elfelejtették azt, amire ráébredtek abban a pillanatban, mikor az almába haraptak.

A fiatal Anselmus egyedül ül a bodzafa tövében és csodálatos, csilingelő hangot hall a bokorból. Az egyik virágkehelyben szőke leányfejet pillant meg. Képtelenség! Káprázik a szeme. De lassanként hinni kezd a szemének, és nem törődik józan meggondolásokkal. Ez a szőke leányfej a bodzavirágban lakó Serpentina volt, és Anselmus diák egyre mélyebben merül el Serpentina világában. Serpentina a zöld Salamander lánya. Anselmus megismerkedik a Salamanderrel is, akiről a felvilágosult, értelmes emberek azt hiszik, hogy főkönyvtáros és kir. tanácsos. A főkönyvtáros elmeséli sokezeréves élettörténetét, és Anselmus egyre mélyebben belelát ezen keresztül a természet titkaiba, a virágok és fák, az állatok és a szellemek életébe. Lerázza magáról a világi kötöttségeket, Veronika, a józan polgárlány szerelmét, és ezentúl Serpentinával él együtt, boldogan, Atlantisban.

De csak az láthatja azt, amit Anselmus látott, csak az élheti át mindezt, aki lehunyt szemmel, akaratlanul ringatódzik a természet zenéjében, aki átengedi magát belső világa szabad játékának és megfelejtkezik arról a görcsös és torz életformáról, amit józanságnak, rációnak, értelemnek hívnak. Furcsa, csodálatos dolgokat láttunk. Csodálatosak most, ha visszaemlékezünk rá, de akkor természetes volt, hiszen átéltük, természetes volt, mert a természet álmodta.

Egy becsületes derék, fiatal bankár, apósa jövendő cégtársa, a helyett, hogy megírná és azonnal postára adná a sürgős üzleti levelet, az Artus udvar falára festett két alakot vázolja szórakozottan, de ügyes vonalakban mindaddig, míg valaki a vállára nem teszi a kezét, s meg nem kérdezi, hogy milyen árfolyama van ennek és ennek a papírnak: hátrafordul és ugyanazt a két alakot látja maga előtt, akit éppen az Artus udvar faláról rajzolt le, holott az Artus udvarban 200 évvel ezelőtt készült el a freskó.

A gróf hazatér hosszú évek után romladozó várkastélyába. Mindenkit és mindent régi helyén talál, de valahogy olyan furcsán viselkednek az emberek. Különösen a felesége. Lassanként ráeszmél, hogy miért van ez így. A felesége is, a szolgaság is réges-régen meghaltak már.

A brüsszeli postakocsi éppen olyan ütemesen ring, éppen olyan sietve halad most is, mint a felvilágosultság idején. De kik ülnek most a kocsiban: 1. egy vén cigányasszony, aki boszorkány is egyúttal, de szép, mint a nap; 2. egy halott zsebmetsző, aki néhány tallér kedvéért egy-két évre feljött a sírjából; 3. egy gólem; 4. Cornelius Nepos tábornok, aki tulajdonképpen csak mandragora-gyökér. Mégpedig igen kétes származású mandragora, hiszen akasztófa alatt termett egy akasztott ember még kétesebb könnyéből.

Sehlemil Péter nagybátyja levelét viszi egy gazdag úrnak. A gazdag úr éppen kerti ünnepséget rendezett. Egy idegen, egyszerűen, diszkréten öltözködő úr (bizonyára tréfából) felajánlja Sehlemilnek, hogy örökké telt erszénnyel ajándékozza meg, ha neki adja az árnyékát; Sehlemil Péter készséggel beleegyezik. Mire az idegen gyors mozdulattal földrehajlik, összegöngyöli, hóna alá csapja és elviszi valóban az árnyékot.

Undine, a patak unokahúga sétál az erdőben, bárki láthatja, bárki beszélhet vele, feleségül is veheti, csak ne vigye soha víz közelébe. Még egyszer felhangzik a sellők hangja, Loreley énekel:

Oly szomorú máma a szívem,

De ki tudja, benne mi sír.

Esteledik. Kellemes bágyadtságot érzünk és lankadt mosollyal várjuk az éjjeli álomképeket. Fáradtak vagyunk, de tudjuk, hogy az éjtszaka érintésétől fel fogunk frissülni. Minden feloldódik, minden megkönnyebbül, megszépül és megélénkül.

Szent az éj, szent az éj!

Csillagszeges nyári égbolt!

Ami nappal föld és ég volt,

Egybeolvad, összeér.

Édes vér

Folyik minden esti sebből.

A nappal könnyű csíkokban száll az ég felé, mint az áldozati füst. A hold a távoli hegylánc hegyes csúcsai közt pihen mozdulatlanul. Könnyű szellő zizeg a közeli nádasban. Mindegyik nád villog, villámlik a holdfényben, mintha megannyi fényes penge lenne. Kékes pillangók játékosan kergetik egymást, s a folyóban vízililiomok úsznak lefelé. A folyó, mintha arányló borral telt pohár volna. A szaladó arányló hullámok a folyóban tükröződő ezüstös felhőcskéket kergetik. Valahol távol csalogány énekel, a csobogó, locsogó víz hárfa-zenéje kíséri. Susog, suttogva mesél most minden… Hallga! – túl a falon gitárszó hallatszik, ez a titkos jel. S Abdallah válaszol.

Egyre jobban sötétedik. Talán nem is volt soha nappal, csak fényről, világosságról álmodtunk egyszer. Tompa zúgás száll felénk messziről. Talán a tenger morajlását halljuk. Az ablakon keresztül csendes esti kép tárul elénk, vagy talán már álmodunk?

Egy kerekhátú, hatalmas kövön három ember nézi a tengert, két nő és egy férfi. Az egyik nő átöleli a másik derekát, és gyengéden, szótlanul hozzásimul. Sötétedik. Ruhájuk kékje és szoknyájuk barnasága lassan egybefolyik. A férfi valamivel hátrább ül, szinte csak a sziluettje látszik. A tompa-vörös fényben játszó mohos sziklakövek lágy gömbölyűségén szinte érződik, hogy langyosak még, hiszen nemrégen ment le a nap. A hold alig emelkedett még fel a tengerből és most emelkedik a kékes-lila felhő fölé. Sápadt sárga színnel árasztja el az égen szétsimuló felhőket, és itt-ott szinte halványkéken mosolyog az ég. A tenger kékes-lila, mint az ég, és éppen úgy tükrözi a fehér holdfényt. Két vitorláshajó úszik csendesen a vízen. Az egyik a parttól nem messze siklik, lassan, ünnepélyesen. Vitorlája sötéten, élesen válik ki az égből. A távoli vitorlás nem is. mozdul talán. A tatja az ezüst-fehér hullámokban feketéllik valahol messze, a láthatár szélén, a vitorlája a felhőkbe olvad. Miért nézi ez a három ember a vitorlást? Kit visz el tőlük távoli országokba? Vagy kit várnak, mit várnak a távolból? Talán valakit, aki már nem jöhet vissza, aki eltűnt már régen az életükből, és a halvány, elmosódó szélű emlékek lassanként zenébe halkulnak és elcsendesülnek, mint a hullámok a távolban. Vagy talán a holdat várták és a víz morajlását hallgatják, a hullámok csendes, csobogó dallamát. Nézik a hold elé sikló vitorlást és lelkük feloldódik a leszálló éjtszakában, mint a hajó, a tenger és az ég. Feloldódik és elmerül a múltban. De van-e múltjuk? Hiszen csak a festő képzeletében éltek, mert Caspar Dávid Friedrich, a romantikus festő képén néznek csak a végtelenbe a tenger partján. Csak néhány színfolt, vonal, álom, illúzió, amit asszonynak, férfinek, vitorlásnak, tengernek hittünk. De nem illúzió-e a holdfelkelte, a hullámzó tenger zenéje maga is? Nem álom-e az életünk? Nem álmodjuk-e amit látunk, mint ahogy valóságosan látjuk azt, amit álmodunk? – A tenger és az ég lassan egybehullámzik, lecsillapodik, elcsendesül. Az esti harmónia halk zenébe oldódik, és lassan elönt mindent az éjtszaka. Csendesen hullámzik felettünk, és a felszínén csillagok ragyognak.

Az éjtszaka dallamában végtelenül finoman, de világosan, félreérthetetlenül rajzolódik ki a lepkék repülése, a liliomok suhanása, a lombok remegése. Halljuk a távoli lépések ezüstös hangját, megértjük a messzi tenger ősi dallamát, átjárja testünket a virágillat és lelkünk együtt zenél a remegő csillagokkal és a hideg, havas hegycsúcsokkal. Szüntelenül érezzük a föld lassú, lágy lélekzését, mint valaha régen, halljuk a dobogását és átjárja testünket az élet. Mint valaha régen… Érezzük a hold vonzását, érezzük a Venust, a Marsot, a Jupitert, együtt emelkedik szívünk és vérünk a tengerrel, és ha valakin, távol, sebet ejtett egy kő, a mi testünk is vérzik, és sírunk, mert a tengeren túl ebben a percben nagy bánat érte azt, akit szeretünk. Szinte halljuk a távoli könnyek finom csillogását, lehunyt szemmel látjuk nyíló ajkai közt csillogó fogsorát. Valamit mond most szótlanul, és megértjük. Hiszen a szavak feloldódtak az éjtszakában. Szótlanul értünk és mindent megértünk. És látjuk az álmokat. Mások álmait. Álmok közt járunk, furcsa, váltakozó képek, szertefoszló alakok, hintázó tündérek lebegnek, szállnak körülöttünk. Álomban járunk, és most már tudjuk, hogy az álom valóság. Táncolva sétál a hídon a barátunk, aki halálos betegen fekszik ugyanakkor ágyában, és magunkat látjuk az íróasztalnál ülni a könyvtárszobába lépve. Ha valakit hívunk, megjelenik, és ha valamit akarunk, teljesül. Nincs is vágy, mert a kívánás és a teljesülés egybeesett. Nincs képzelet, hiszen minden valóság. Nincs lehetetlen, mert amire gondolunk, már meg is történt. Kinyújtjuk kezünket a vak ember felé és a vak szeme megnyílik. Régi Hohenstauf királyokra gondolunk és már ott állnak előttünk fenségesen és komoran. Orlamunda grófné, akit férje élve befalazott, fehér ruhában átlebeg a becsukott ajtón, és hárfahangokat hallunk a hideg, üres szobában, mert a grófné szerette a hárfazenét. Az a fiatalember, akit nagybátyja ketrecbe zárva tartott és kegyetlenül meggyilkoltatott valami örökségért, ott csörgeti a láncát ugyanabban az emeleti szobácskában és mélyen, fájdalmasan sóhajtozik. Itt az éjtszakában a halálon túl nincs már halál. Mindenki él. Hiába hunyod le a szemed! Ott áll most is előtted hűtlenül elhagyott menyasszonyod, ott áll testhez simuló vizes ruhájában, csak arcán simultak már el fuldokló halálküzdelmének nyomai. Hiába, csukott szemmel is látunk, mert álomban járunk. Minket is megálmodott csak valaki, a természet álmában élünk. Az álom valóság és a valóság álom. Most élünk és látunk csak, mert sötét van, mert túljutottunk a halálon, mert feloldódtunk a természetben, mert bennünk él most már a világ, mert bennünk ragyognak a csillagok. „Mert ami fent van, olyan, mintha lent lenne és ami lent van, olyan, mintha fent volna.”

A sziderikus ember

Mit is láttunk álmunkban? Mondjuk el gyorsan, nehogy elfelejtsük. Erről az emberiség többé már sohasem álmodik. Hadd lássuk még egyszer élményszerűen, amit később már csak írásokból, kívülről, idegenből és idegenül kaphatunk.

– Befelé vezet a csodálatos út. – Befelé – mondta Novalis. És a romantika elindult ezen az úton. Elindult befelé az éjtszakába.

A természet Éjjeli Oldalát nézik a romantikus költők, orvosok, természettudósok. A belső világot keresik, ahonnan a felső, láthatatlan világ visszhangját hallani. Tieck Sternbaldja… háborgó lelkébe tekint, és úgy érzi, mintha feneketlen örvénybe nézne, … szétfolynak, összefutnak a hullámok … nincs megállás, zúg, harsog az ár, hallja az érthetetlen, meg-ismerhetetlen világ hangját. – Sokan beleszédültek. Saját lelke örvényébe pusztult a romantikus költők jórésze. Mások nem hallották tőle a kívülről jövő hangokat, s csak a belső valóságot érzékelték.

– Nem hittél a külvilágban… örökös álom volt az életed, s bizonnyal nem lesz fájdalmas majd ébredésed a túlvilágon, mondja E. T. A. Hoffmann a remetéről. Az álmot, az őrületet keresi fel Hoffmann is, a többi romantikus is minduntalan. A betegségnél, a halál közelében, kísértetek, sejtelmek társaságában otthonosan érezték magukat. Brentano, zaklatott élete után egy beteg apáca halálos ágyánál talál nyugalmat. Itt ül, az Isten háta mögötti faluban hosszú évekig. A fiatal Hardenberg felkeresi a haldoklókat a kórházban, hogy lássa az ajkukon kiröppenő lelket a halál pillanatában. Caspar David Friedrich képein is ködös temetőket, kolostorok romjait, végtelen tenger partján álló szerzetest, az éjtszakáhan sétáló barátokat látunk, vagy tájakat. De a tájak nem színes képek csupán: hanem beszélnek. Wackenroder, aki felfedezte a gótikát a német romantika számára, Tieck, Hoffmann, mind tudják, hogy a táj titkos írás, ahol minden fának, minden színfoltnak jelentősége van. Őket ez érdekli, mert érteni akarják a természet titkos nyelvét, amit szerintük valaha mindnyájan értettünk. A mindenség egyetlen organizmus a szemükben, és minden részben benne foglaltatik az egész. A mikrokozmoszban megtaláljuk a makrokozmoszt. Fontos mágikus axióma ez, sokszor fogunk még vele találkozni. A részek egymásra hatásából származik minden mozgás. Delej árad az organizmuson keresztül és egybekapcsolja, összefogja az embert, az égitesteket, a fákat. Ritter, a fizikus szerint a Föld élőlény volt, csak lassankint kialszik már a tüze. Mindnyájunk szülőanyja, a szó legszorosabb értelmében. Fechner, a romantika szellemében a szervetlent a szervesből vezeti le. Valaha minden ember összhangban élt a természettel, és a mai ember feladata, hogy meglelje lelke mélyén a primitív ősembert, aki mágikus erők birtokában volt. (Ma legalábbis mágikus erőknek neveznők az ilyen erőket.) Képesek voltak mindarra, amire ma varázslók, boszorkányok képesek csak. Nem vesztették el még egészen az isteni erőt.

Ezért hiszi Novalis, Tieck, Hoffmann és a többi romantikus, hogy csak gyermekded lélekkel – mit kindischem Gemüt – érthetjük meg a természetet, csak így juthatunk mély megismerésekhez. Ezért nincs szükségük józan észre, ezért száműzik az értelmet a költészetből: Ne zavarja a művészi munkából, regényből, színdarabból áradó „értelmetlen” zenét. Mert a zene értelmetlen. – Ó, te zene, te nem szégyenled, hogy értelmetlen vagy, kiált fel Tieck, illetve halljuk a Fordított Világ egyik scherzójában. Nemcsak Tieck írt jellemzően romantikus és rokonszenvesen pre-dadaista ötletből verbális zenét. De a szomorú, lányosarcú Novalis Ofterdingenje is zenél. Nem kronológiai sorrend szerint következnek az események, jelennek meg az alakok, hanem a zenei követelményeknek megfelelően, a zenei harmónia törvényei szerint. A fizikus Ritter is azt hiszi, hogy a zene a természetes ősnyelv, és annakidején az ősharmóniában így beszélt az ember a fákkal, a hegyekkel. A zene a mágikus nyelv, amelyet századok, talán évezredek óta keresnek az emberek. Szavakkal nem mondhatjuk el legtitkosabb mondanivalóinkat, szavakkal hiába közeledünk a természethez: nem érti meg a madár és nem érti meg a tenger. A titokzatos Mesmer doktor, a delejező, hónapokon keresztül nem beszél, nem gondolkozik szavakban, hogy tisztultabban lásson.

A józan és értelmes ember ellenpólusa a sziderikus, az éterikus ember, a szomnambul, még ma is rendelkezik a mágikus ember régi, természetes képességeivel. Kapcsolata van a láthatatlan, sziderikus világgal, ahol Ringseis szerint az érzékek és képzelet képei anyagtalan, de valóságos életet élnek. A cerebrális idegrendszer csak nappal dominál, éjjel gyengül a hatalma, és ilyenkor a ganglien rendszer, a cerebrum abdominale csaknem önállósul, és tudatos szerephez jut. (Nappal tudattalan, és a cerebrális idegrendszer fennhatósága alatt áll.) Bizonyos beteges állapotban ez a fordított helyzet állandósulhat: az éjjeli idegrendszer marad az úr. – Ami fent van, olyan, mintha lent lenne, és ami lent van, olyan, mintha fent lenne. A német romantika így valósítja meg a Tabula smaragdina híres mágikus mondatát. A ganglien-rendszer az érzések, szenvedélyek, a szerelem, a vallás, a gyönyör, a kegyetlenség, a gyilkos kívánságok világa, gonosz és jóindulatú démonok küzdenek itt egymással. A bűn és a halál itt az úr. A józan ember nappal él, és nem is tud erről a világról, nincsen vele semmi kapcsolata, és így nincsen kapcsolata a láthatatlan, a sziderikus régiókkal sem: nincs kapcsolata a természettel. A sziderikus ember befelé néz és túllát a világon, túllát a halálon. A romantikus ember szereti a halált és a halál is szereti a romantikus embert: csendesen, zökkenő nélkül tovább viszi az úton, amelyen elindult a megismerés felé. Passavant doktor szerint az Entwicklungsprinzip, a fejlődés elve, a halál után is érvényben marad. A fejlődés a halálon keresztül vezet. És így megértjük, miért keresi a romantika a mágikus őserőket, ugyanakkor a betegséget, a halált. Ez az út a végtelenbe visz, a végtelenben megsemmisül a test, de a lélek hatalmasabb lesz, mint a test a mágikus ősidőkben.

A német romantika a felvilágosodás után, Voltaire és az enciklopédia után, indult meg a mágikus úton, mely „befelé vezet” és az éjtszakán keresztül a végtelenbe visz. Még egyszer feltárult az a világ, amelyben a mágikus kultúrák emberei éltek és élnek még ma is a föld nem egy pontján. A levegő megtelt elektromossággal, mágneses erők gyógyították meg a betegeket, az emberek sejtelmeken keresztül érintkeztek egymással és távoli időkkel, mert a „szellemvilágban nincsen múlt és jövő”, amint Eckartshausen Aufschlüsse der Magie-jában olvassuk, és álmukban ismerik meg a valóságot. A természet egyetlen élőlény a számukra, minden mozgás az apró világok, a mikrokozmoszok kölcsönhatása, taszítása, vonzása. Szimpátia – Antipátia: az alkímia ősforrásánál állunk már. Empedoklest halljuk: Az elemeket a szimpátia fogja össze és az antipátia választja széjjel. Szintén Eckartshausennél olvassuk: a természet legmélyebb titka az egyesülés, minden dolog egyesülés felé törekszik, minél közelebb ér az egyhez, annál tökéletesebb. Omnia ab uno, omnia ad unum. Mindenek az Egyetlenből erednek, és Mindenek az Egyetlen felé tartanak. Talán ez volt a mágia ősmondata, talán ez a legnagyobb titok, és csak egy század választ el attól a kortól, amely más szavakkal, de kimondta újból ezt a leghatalmasabb, legfélelmetesebb formulát. A romantika mágikus éjjelén hallunk még egyszer, utoljára a hermafrodita ős-mágusról, a szignatúráról: a természet titkos, mágikus írásjeleiről, véráldozatról, szerelmi varázsról.

Racionalizmus

Az éjtszaka lassan oszladozni kezdett. Újra hajnalodott. Hideg, nyirkos, barátságtalan hajnal volt. Nem az a derűs, fényes, meleg nappal köszöntött be, mely a romantika éjtszakájába merült el. Sztrájkoló bányamunkások, lázadó takácsok, mozdonyvezetők, vágóhidak, prostituáltak, lassan elzüllő úrileányok, éhes, kicsinyes, gonosz örökösök, unalmas, száraz, kisvárosi nyárspolgárok, ravasz, rosszindulatú parasztok jelennek meg ugyanazon a szép fehér papíron, ahol nemrégen gótikus csúcsívek, hatalmas mondái és történelmi hősök, tündérek, szerelmes hableányok alakjai rajzolódtak ki és naplementék, csodálatos éjtszakák pompáztak. Auguste Comte adatokra, tapasztalatokra, örökérvényű törvényekre épít. Meghatározza a tudományok sorrendjét: matematika, asztrológia, fizika, kémia, fiziológia, biológia, szociológia. Metafizika, filozófia, pszichológia: nincs. Vallás: nincs. Isten: nincs. De megszületik a frenológia. A koponya-dudorok alapján állapítja meg Gall csalhatatlan biztonsággal az, emberek jellemét és sorsát. E. Heckel szerint minden anyag és erő. Az élet fiziko-kémiai folyamat. Ostwald szintén az energetikai monizmusban hisz: a pszichikai energia csak a kémiai energia egyik válfaja. Az etika a helyes energiafelhasználás tana. Bucle megírja matematikai alapon az exakt irodalomtörténetet. Taine, a Histoire de la littérature anglaise előszavában azt mondja, hogy az irodalom olyan, mint a vitriol, éppenúgy képletbe foglalható, pontosan kielemezhető, meghatározható.

De az éjtszaka emléke továbbra is kísért. Auguste Comte öreg korában pozitivista vallást alapít. Az emberiség: a Grand Étre, a föld a Grand Fétiche, a világűr a Grand Milieu. Pozitivista naptárt készít és 84 ünnepet ír elő az évben. Templomot épít, és a főistennő középkorú anya, mintegy nyolc-kilenc éves gyerekkel a karján. Balzacra nemcsak a frenológos Gall, hanem Strindberg, a szellemlátó is hatott. Flaubert polgári tárgyak mellett misztikus témákat keresett: Szent Antal megkísértését, Salambo Christophorus legendáját stb. Zola monomániásan kereste és alkalmazta az öröklési törvényt, és valami mágikus, szinte megszemélyesített erőt imádott benne. Hauptmann nem csak takácslázadásról, iszákosokról írt, hanem Hannele mennybemeneteléről, a szegény Heinrichről, tündérekről, elsüllyedt harangról ír. Strindberg fiatalkorában népi tárgyú novellákat, regényeket írt, szocialista volt, a természettudományok vonzották, pesszimista szerelmi drámákat alkotott. De egyszerre felborult a rend. A kandallóban heverő törmelékek titokzatos, jelentőségteljes ábrát alkotnak számára (signatura). Jó szellemek megakadályozzák, hogy túl sok abszintet igyék stb. De rossz szelleme a város minden árnyék-székének ablakát feléje fordítja. Ibsen legértékesebb korszakában, a konkrét valóságot ábrázolja, problémaköltő, nőemancipációval foglalkozik. De a Rosmersholmban fel-feltűnik a fehér ló, az ősi Rosmer kísértet, és újabb és újabb áldozatot kér. Tolsztoj is valóság-ábrázolással kezdi, és mint próféta fejezi be kultúrmisszióját.

De ha nem is jelenik meg a fehér ló, ha nem is tűnik fel a bolygó hollandi szelleme, a színdarabok, regények nyomasztó, fejfájdító feszültségén érezzük, hogy kifejezetlen mondanivaló, valami mélyen elfojtott, az éjtszakába visszaszorított misztika húzódik meg a mű sorain, a szereplők mindennapos párbeszédei mögött. Az éjtszaka néha előtört. Elborította a regényt, a színpadot és néha a költő elméjét is. (A romantika alatt sem őrült meg ennyi költő, ennyi művész!) Mindmáig bánt minket a rossz lelkiismeret. Van valami kifizetetlen adósságunk, amit Meyring Golemjével, Hans Heinz Ewers Alraune-jével stb. stb. a misztikus regények, filmek seregével, Huysmansszal, Péladannal sem egyenlítettünk ki. Gondolatban, képzeletben, álomban, ma is felkeressük a mágikus éjtszakát, mert félünk, hogy különben az éjtszaka keres fel minket.

A német romantika volt az utolsó kor, amely nyíltan számolt a természet éjtszakai oldalával. Nappal is gondolt az éjtszakára, és nem választotta el a sejtelmeset, a testek mágnesességét, a kísérteteket, a jelenéseket a tudomány területétől. Mérleget készített. Lehet, hogy a mérleg rosszul sikerült: faciant meliora potentes. A realizmus és pozitivizmus tudományos gondolkozása elfordult mindattól, amit a romantika sziderikus világnak nevezett. Nappal tisztán, világosan, nyugodtan gondolkozott, de éjtszaka félt. Nem volt kielégítő megoldás. A pozitivizmus nem haladt túl a romantikán, csak elkerülte mindazt, amit a romantika felvetett, és amivel a pozitivizmus önellentmondás nélkül nem foglalkozhatott.

SZOMNAMBULIZMUS, JÓSÁLMOK, TÁVOLBALÁTÁS ÉS HASONMÁSOK

„Az ókori és újkori filozófusok közül igen sokan úgy vélik – írja Crowe a Természet éjtszakai oldalában –, hogy az ember, mikor az Úr kezéből kikerült, mindazt, amit ma fáradságos munkával, verejtékes tanulmányok árán képes csak megismerni, ösztönösen ismerte, látta. Anyagtestet kapott, hogy érintkezhessen a külvilággal, érzékeket kapott, hogy kapcsolata legyen a tárgyakkal, de a lelke a mindenséget tükrözte, s tükrözi valószínűleg ma is, csak szellemünk nem vesz már róla tudomást. Százféle dologra figyelünk, sok mindent értünk, tudunk ma, de már nem látunk, csak éjjel, ha a test elalszik, ha nem zavar a tárgyak világa, ha érzékeink nem működnek. Ilyenkor még ma is megszabadulunk a földi kötöttségtől, s lelkünk visszanyeri régi erejét.”

A német romantikusok, akik lemondtak a nappali világosságról és az éjtszakába léptek, természetesen nem a rációban, s nem logikus számításokkal keresték az igazságot, főképpen pedig nem részigazságokat kerestek, hanem az álomban, a révületben, a halál közelségében akarták megismerni azt, amit kiszámítani nem is lehet, csak meglátni, és azt is csak csukott szemmel. És az álomvilág ki is tárult. Sejtelmek töltötték meg a szíveket és azok, akik minden józan meggondolás helyett ebben a sejtelemben bíztak, biztos lépéssel kikerülték néha a halált, találkozhattak azokkal, akik távol vannak, s beszélhettek olyanokkal, akik már régen nem beszélnek.

Jósálmok

Romantikus szerzők, orvosok és költők egyaránt nagyszámmal jegyeztek fel jósálmokat. Crowe ír az említett munkájában pl. egy fiatal leányról, aki azt álmodta, hogy megállt az órája, melyet nemrégiben a barátnőjétől kapott kölcsön. Álmában elpanaszolja a testvérének, és azt hallja, hogy ennél sokkal nagyobb baj történt, mert Károly fivérük faliórája megállott. Ijedten ébredt fel. Nővére persze megnyugtatta, hogy Károlynak semmi baja sincsen. Másnap éjjel az, álom megismétlődött, de a fivére békésen aludt, és az óra szabályosan ketyegett. Másnap reggel az íróasztalnál dolgozott éppen, mikor észrevette, hogy a falióra megállt. Éppen szólani akart nővérének, mikor sikolyt hallott Károly szobájából, és nővére azzal rontott be hozzá, hogy fivérük meghalt.

Nagy Frigyes 1769. augusztus 16-án azt álmodta, hogy hatalmas csillag hullott le az égről, és olyan fényt árasztott magából, hogy a király csak nagy nehezen tudott továbbjutni. Évek múltán derült csak ki: Napóleon ezen a napon született.

Szintén Crowe gyűjtéséből való ez az álom is. Egy 15 éves fiú barátjához utazott látogatóba. Egyik éjjel azt álmodta, hogy anyja súlyosan beteg. Felriad, és elhatározza, hogy azonnal hazautazik, de azután meggondolja magát, hiszen csak álomról volt szó. Újra elalszik, s az álom makacsul visszatér. Most már nem tudott tovább ellentállni, felöltözködött a sötétben, kilépett a kapun, átugrott a kerítésen, és még éjjel hazautazott. Hajnal előtt érkezett meg, bekopogtatott a konyhaablakon, s azt hallja, hogy édesanyja rosszul van. Minden valószínűség szerint ő is megkapta a kolerát, ami már napok óta dühöng a vidéken. Éjjel folytonosan azt panaszolta, hogy fia éppen most van tőle távol. Mikor reggel kilenckor bebocsájtották hozzá, már nem ismert rá, és rövid szenvedés után meghalt.

Egy francia úr egyszer éjjel álmában sírkövet lát, és világosan kiveszi rajta a június 23-i dátumot, de nem látja az évszám utolsó számjegyét, csak 184-et, és a halott neve is elmosódott. Elmesélte feleségének az álmát, és szorongva várták a június 23-át. De minthogy semmi sem történt azon a napon, lassankint megnyugodtak. A rákövetkező évben, 1846. június 23-án leányuk 17 éves korában váratlanul elhunyt.

Schubert, a romantikus orvos meséli a Lélek története című munkájában, hogy egy heidelbergi tanácsos 12 éves korában, mikor elkezdett görögül tanulni, azt álmodja, hogy nagyanyja, akit életében igen szeretett, egy teleírott pergament-tekercset tesz elébe, melyre élettörténetét jegyezték fel görögül. Álmában könnyedén olvasta a görög szöveget, mintha német lenne, de mivel a jóslat egyes kitételeivel nincsen megelégedve, arra kéri nagyanyját, hogy változtassanak rajta. Nagyanyja görögül válaszol és ekkor felébred. A pergamentre írott szöveget nem sikerül már emlékezetébe felidéznie, csak az a mondat jut eszébe, amit nagyanyja válaszol: (Tauta chreszmodetheisa chreszmodeo szoi.) Azaz: úgy jósolok, ahogy nekem jósoltak. Ezt a mondatot gyorsan felírta az íróasztalon lévő Gässner kötet egyik lapjára, nehogy elfelejtse. Még jóval később sem lett volna képes, mondja a tanácsos, ilyen görög mondatot egyedül megszerkeszteni.

Hasonló görög nyelvű álomról ír Grotius, a dijoni parlament tanácsosa. Egy papírlapot hozott egyszer valaki hozzá azzal, hogy éjjel, álmában súgta egy hang ezt a mondatot, melyet rögtön felébredése után leírt. A papíron latin betűkkel egy görög mondat állt, jóllehet az illető egy szót sem tudott görögül. – Menekülj, nem látod, hogy halálos veszedelem fenyeget? Az álmodó habozás nélkül elutazott Dijonból. Még aznap éjtszaka összedőlt a háza.

Egy kastély egyik szárnyában 3 fiú aludt – meséli Crowe. Az idősebbik kiáltásra ébredt, mintha apja hangját hallotta volna. Átfut az épület másik szárnyába, de apja aludt és ahogy felébred, biztosítja, hogy nem szólította. A fiú újra lefekszik, de alig aludt el, ugyanazt a kiáltást hallja még egyszer. Visszasiet apjához, de apja most is csak azt mondja, amit előbb. Mikor harmadszor alszik el és harmadszor hallja tisztán apja hangját, annyira megrémül, hogy felébreszti fivéreit és együtt mennek át apjuk szobájába. Mialatt éppen elmeséli álmát, hatalmas reccsenést hallanak: a kastélynak az a szárnya, ahol a gyerekek aludtak, összedőlt. Ez az eset annakidején Németországban nagy port vert fel, és egy ballada is született belőle.

Egy Berlinből keltezett levél a következő különös esetet meséli el. (Annakidején úgyszólván mindenki ismerte a történetet. Később Hebbel Haideknabe-jában is olvashatták.) Egy lakatosinas délelőtt folyamán elmondta mesterének, hogy utolsó éjjel azt álmodta, hogy Bergdorf felé menet (kisváros Hamburgtól mintegy két órányira) meggyilkolták. A mester csak mosolygott, és hogy bebizonyítsa, hogy milyen kevéssé bízhat az ember az álmokban, ragaszkodott hozzá, hogy az inas 140 tallért vigyen Bergdorfba az ott lakó sógorának. Hiába rimánkodott az inas, még aznap 11 órakor útnak kellett indulnia. Megérkezett Hamburg és Bergdorf között fekvő Billwärth faluba és mivel egyre nyomasztóbban nehezedett rá az álom hatása, odament a kisbíróhoz, aki éppen néhány munkásával beszélgetett, elmesélte neki az álmát és arra kérte, hogy adjon melléje egy munkást, hogy az erdőn át kísérje. A kisbíró elnevette magát, de megparancsolta az egyik munkásnak, hogy kísérje el az inast. Másnap parasztok hozták az inas holttestét a kisbíró elé. Mellette feküdt a fejsze, mellyel átvágták a nyakát. A kisbíró azonnal felismerte a fejszét, azé a munkásé volt, aki az inast kísérte. A munkást letartóztatták, tetemre hívták, ahol megtört és bevallotta, hogy ő követte el a gyilkosságot, és csak azt tudta felhozni mentségére, hogy valamilyen ellenállhatatlan kényszer hatása alatt cselekedett. A gyilkos, írja a levél, 35 éves, billwärthi lakos, és eddig mindenki derék, becsületes embernek ismerte.

Dante Paradicsomának 13. énekét a költő halála után hiába keresték. Végül is arra jutottak, hogy nem is írta meg Dante, vagy ha megírta, bizonyára valamilyen okból megsemmisítette. Feladták a hiábavaló keresést. Néhány hónap telt el ezután, és egyik éjjel Dante fia, Pietro Alighieri, azt álmodta, hogy apja megjelent és elárulta neki, hogy az ablak közelében fel kell emelni azt a deszkát, ahol írni szokott és meg fogják találni a 13. éneket. Persze kinevették Pietrót, de amikor a kézirat csak nem került elő, mégis elhatározták, hogy azért megnézik, hátha van valami a dologban. A deszkát felemelték és megtalálták a 13. éneket. Megpenészedett ugyan, de még olvasható állapotban volt.

Crowe gyűjteményében szerepel a következő történet. Egy úr éjjel félálmában hangot hall, mely arra figyelmezteti, hogy halálos veszedelemben forog. A hang nem kívülről jött, hanem mintegy belső hallásán keresztül érzékelte. Ugyanaz a hang mondott utána könyörgő imát, hogy az illetőt megmentse a veszedelemtől. „Nem én imádkoztam – mondja –, ilyen imát sohasem lettem volna képes elmondani. Harmadik személyben beszélt rólam, és azért könyörgött, hogy özvegy anyámra való tekintettel hadd meneküljek a haláltól.” Reggel felébredt, felöltözködött és az éjjeli szekrény elé lépett, hogy bevegye orvosságát. Két kanállal szokott bevenni belőle, de aznap, nem tudja miért, egy kanálnyit is alig nyelt le. És ez volt a szerencséje. A patikus véletlenül mérget adott az illető orvosság helyett és így gyomormérgezéssel megúszta. Ha a másik kanállal is beveszi, feltétlenül elpusztult volna.

Megérzés

Az álom és a sejtés határán áll ez a történet. Az érzékenyebb lelkek nemcsak félálomban, hanem világos nappal is sejtelmek közt éltek, sugallatokra hallgattak. Ennemoser, a Mágia Történetének romantikus szerzője, sajátságos történetet hoz fel például. Odesszában játszódott le 1842-ben. Egy Mihály nevű vak aggastyán évek óta fatálkával koldult az utcán. Mindenki jól ismerte, úgy tudták, hogy fiatal korában katona volt és a harctéren vakult meg. Maga keveset beszélt, nem cáfolta meg, de meg sem erősítette a mendemondát. Egy napon tízéves árvaleánykával találkozott, akit hetek óta gyötört az éhség és a hideg, és már csaknem a sír szélén állott. Magához vette és ezentúl együtt látták őket a város lakói. Már öt éve éltek így együtt ketten, amikor egy reggel rendőrök jöttek a leánykáért és lopás gyanúja alatt törvény elé állították. Ugyanakkor eltűnt az öreg is, és ezáltal ráterelődött a gyanú. A bíró éppen ezért az öreg rejtekhelye után tudakozódott. Hol van Mihály? – kérdezte. Meghalt – zokogta a leányka. Akkor már három napja börtönben ült és senkivel sem érintkezett a városiak közül. A bíró csodálkozva kérdezte, hogy honnan tudja, ki mondta neki.

– Láttam, meggyilkolták.

– De hogyan látta volna, hiszen ki sem mozdult a cellájából? Mikor gyilkolták meg, hogy gyilkolták meg?

– Éjjel, amikor letartóztattak. Egy órára rá, hogy elvittek, leszúrta valaki.

Természetesen nem sok valószínűséget tulajdonítottak a leányka beszédének, kellemetlen kis hisztérikának tartották, és semmi okuk nem volt feltenni, hogy Mihály már nem él, hiszen nem találták meg a holttestét.

– A vízcsatornában fekszik a holtteste – mondta a kisleány.

– Ki gyilkolta meg?

– Egy asszony. Mihály lassan botorkált, amikor elvittek tőle… Egy asszony megy mögötte nagy konyhakéssel… Erre Mihály megfordul. Az asszony zsákot dob a fejére és többször a testébe szúrja a kést. Csupa vér a teste. Mihály csak a nyolcadik szúrásnál esik el. Akkor az asszony a vízcsatornáig húzta és beleejtette. A zsákot rajta hagyta a fején.

Ennek könnyen utánanézhettek. Legnagyobb meglepetésükre tényleg ott találták Mihály holttestét.

– Tudod, hogy ki ölte meg?

– Nem, nem tudom biztosan. De ugyanaz az asszony, aki kiszúrta a szemét.

Amikor másnap újra bíró elé állították, azzal kezdte, hogy most már tudja, ki ölte meg Mihályt. A bíró még előzőleg megkérdezte, hogy nem mondta-e el neki Mihály, hogy hogyan vakult meg.

– Nem, nem mondta, de a letartóztatásom reggelén megígérte, hogy elmondja, s ezért kellett meghalnia.

– Hogy-hogy?

– Az utolsó éjtszaka odajött hozzám és arra az emberre mutatott, aki egy épületálívány mögül leselkedett és csak annyit mondott – ma éjjel mindent elmesélek neked. De az ember… – Tudod, hogy hívják? – Igen, Lukácsnak hívják. Végigment egy széles utcán és belépett jobbra a harmadik házba.

Nem tudta, hogy hívják az utcát, csak arra emlékezett, hogy a ház alacsonyabb volt a többinél. Katalin lakott ott és neki mesélte el Lukács, hogy mit hallott. Az asszony rá akarta beszélni, hogy ölje meg, de a férfi vonakodott: „Elég gyalázat, hogy 15 éve kiszúrtuk a szemét, amikor a kapu előtt aludt.” A kisleány erre benyitott és alamizsnát kért. Katalin erre valami ezüst holmit dugott a zsebébe, hogy letartóztathassák. Mikor a bíró azt kérdezte, hogy miért tartotta meg akkor az ezüstöt, azt felelte, hogy akkor még nem vette észre, csak Mihály mondta el neki ezen az éjtszakán.

– Miért ölte volna meg Katalin Mihályt?

– Mihály a férje volt, de ő elhagyta és Odesszába utazott, hogy újra férjhez menjen. 15 évvel ezelőtt történt, hogy egy este Odesszában megpillantotta Mihályt, gyorsan visszabújt házába, és Mihály, aki azt hitte, hogy az asszony nem vette észre, lefeküdt a kapu elé és elaludt. Akkor vakította meg Lukács. Éjjel jött el hozzám Mihály, sápadt volt és véres, a kezemnél fogva vezetett és megmutatott mindent.

Elővezették Lukácsot és Katalint. Kiderült, hogy 1819-ben esküdött meg Mihállyal. Eleinte tagadtak, de lassanként mindent beismertek. – Igen, így mesélte el nekem Mihály is, mondta a kisleány.

Különösen Passavan doktor ír sokat az úgynevezett szimpátiáról. A szimpátia megérzés. Valaki megsejti, sőt bizonyos módon átéli mindazt, ami egy közeli hozzátartozójával, vagy más olyasvalakivel történik, akihez szoros kapcsolat fűzi. Sok ilyen esettel találkozunk a romantikus irodalomban.

Egy asszony pl. fájdalmat érzett a mellében, amikor nővére szoptatta gyermekét. Egy másik fiatal hölgyet társaságban teljesen megokolatlan szörnyű ijedtség fogott el. Elsápadt és görcsösen vonaglani kezdett. Az odasiető orvos csak annyit tudott megállapítani, hogy olyan mozdulatokat végzett, mint a vízbefúlók szoktak. Később derült csak ki, hogy ikertestvére ugyanakkor fulladt a folyóba valamelyik távoli tartományban.

Egyesek sokkal érzékenyebbek, sokkal fogékonyabbak sejtelmek iránt. Jung Stilling ír egy philadelphiai úrról, akiről az emberek csak annyit tudtak, hogy becsületes, jámbor keresztyén, és azt is suttogták, hogy titkos tudományokkal foglalkozik. Egyszer egy asszony, akinek hajóskapitány volt a férje, hozzáfordult, mikor már hosszú idő óta nem kapott semmi hírt. Az illető rövid időre félrevonult és az asszony megleste, hogy ezalatt az idő alatt mozdulatlanul, mereven, szinte élettelenül feküdt egy díványon. Mikor visszajött, megnyugtatta az asszonyt, hogy férje ezért és ezért nem írhatott, de pillanatnyilag egy londoni kávéházban ül, és nemsokára hazaérkezik. A kapitány rövid időre rá tényleg meg is érkezett, és ahogy az asszony megtudta, hogy férje tényleg azokból az okokból nem írt, amiket a somnambul mágus mondott, azt is szerette volna tudni, hogy a többi is megfelel-e a valóságnak. Erről is megbizonyosodott. Alig pillantotta meg férje ugyanis a mágust, eszébe jutott, hogy egy londoni kávéházban már találkozott vele, és ő volt az, aki elmondta neki, hogy felesége nyugtalankodik; ekkor elmagyarázta, hogy miért nem írhatott neki, és azt is közölte vele, hogy nemsokára már visszahajózik Amerikába. Az idegen aztán eltűnt, és azóta sem találkozott vele, mind mostanig.

A prevosti látónő

A romantika leghíresebb médiuma a prevosti látónő, Friderika Wanner volt.

Friderika Würtemberg hegyes vidékén született, már gyerekkorában általános testi gyöngeségben, depressziókban szenvedett. Már asszony volt, amikor a romantikus orvos, Kerner kezelése alá került. Kerner észreveszi, hogy a beteges testben csodálatos erők, csodálatos képességek rejlenek és három éven keresztül magánál tartja Weinsbergben a szenvedő asszonyt. Die Seherin van Prevost című munkájában írja le mindazt, amit Friderikán keresztül és Friderikán tapasztalt. „Ha emberhez akarjuk hasonlítani, akkor azt mondhatjuk, hogy a halál pillanatában tartotta vissza valami láthatatlan erő az élet és halál határán és inkább látta azt a világot, ami előtte áll, mint azt, ami mögötte feküdt” – írja róla.

Kerner nem egyszer tette próbára Friderikát. Így pl. Kerner egyik barátja egy levelet olvasott fel, melyben azt írták, hogy az az úr, aki a látnoknőnek és Kernernek azt ígérte, hogy halála után megjelenik nekik, meghalt. Hónapok teltek el, de az elhunyt nem mutatkozott a látnoknőnek, és csak most vallotta be Kerner barátja, hogy ő költötte a halálhírt. Ez is csak azt bizonyította Kerner számára, hogy Friderika nem maga találja ki látomásait. Friderika így írja le a kísérteteket: A szellemeknek soha sincsen árnyékuk. Napfényben és holdsugárnál egyaránt látta őket, de árnyékot sohasem vetettek. Lehunyt szemmel nem hallja őket, de hangjukat akkor is hallja, ha bedugaszolja a fülét. Egészen közelről nem tudja őket elviselni, túlságosan elgyöngítik. Az alakjuk egészen olyan, mint életükben volt, de testük színtelen, szürke. Azt a ruhát viselik, amit életükben viseltek, de a ruha is elveszítette színét, olyan, mint valami felhőruha. Csak a nemesebb, ragyogó kísértetek viselnek néha lágy ráncokban leomló köntöst, és derekukon övet. A szemük fénylik, néha tüzesen ég. Ezeknek a szellemeknek soha sincs hajuk. A női kísértetek mindig ugyanolyan, homlokukat és hajukat eltakaró fejkendőt viselnek. A jó kísértetek lebegnek, szállnak, a gonosz kísértetek nehezen járnak, néha hallani lehet lépteiket. Minél gonoszabb, minél sötétebb a kísértet, annál erősebb a hangja, annál vadabb dolgokat művel. Soha sem fordult elő, hogy egyidőben látta és hallotta volna a szellemet, nem is látja abban a pillanatban, amikor kitárja az ajtót, csak valamivel később. Emberi nyelven beszélnek, de hanglejtésük monoton, egyhangú.

Friderika néha megkettőződik. Gyakran úgy érzi – mondja –, hogy saját teste felett lebeg, nézi a testét és elgondolkozik rajta.

Ha Friderika egy ember jobbszemébe nézett (és ilyenkor belső látókészsége még erősen fokozódott), saját tükörképe mögött még egy másik képet látott benne és ez nem hasonlított sajátmagára, de különbözött az illető képétől is. Úgy hiszi, hogy ez mindig az illető belső arca. Egyeseknél ez a belső arc komolyabb a külső arcnál, másoknál vidámabb. Egyesek belső arca szebb, másoké csúnyább a külső arcnál. Az állatok jobbszemében kékes fényt pillantott meg, és ez talán az állat lelke volt, gondolja Kerner.

Friderika szívgödrével is látott. Kerner egy alkalommal felírta egy papírszeletre: „Vannak szellemek.” Egy másik papírszeletre: „Nincsenek szellemek.” Az asszony mind a kettőt hibátlanul olvasta el. Egy másik alkalommal ezt írta fel: „A te kedves Albert fiad.” Pár percig a szívgödréhez szorította a papírt, utána felderült az arca. – Milyen jó érzés, a gyermekemről van szó, bár mindig látnám – mondta. Sokat beszélt Friderika a védőszelleméről. Egyszer hajnalban három óra tájt érezte közeledését. A szellem tíz ujjával végigsimította az arcát, két hüvelykujját érezte először a szemén, utána a homlokán és a szemén simított végig a kéz, olyanok voltak az ujjai, mintha fénysugarak lettek volna. Valami furcsa szelíd érzés hatotta át lassan. A szellem úgy simogatta, hogy hüvelykujja kifelé állt és sugaras ujjai testéhez simultak. Végül szívgödrén pihentette a kezét. Ekkor már nem tudta kinyitni a szemét, nyugodt, jóleső érzés hatotta át, és ekkor megszólalt nagyanyja hangja: „Kelj fel és írd, amit mondok”, ő pedig felállt és az íróasztalhoz ült. Nagyanyja pedig így szólt: „Ahogy én delejeztem most, úgy delejezzen orvosod is, és ha majd elolvasod később, amit most írtál, eszedbe jut majd, hogy vele megdelejeztelek és el tudod majd mondani neki is.” Friderika álmai valóra váltak. Egy éjtszaka azt álmodta, hogy legidősebb unokatestvére kis koporsóval a fején lép ki nagybátyja házából. Hét nap múlva meghalt nagybátyja egyéves gyermeke. Ezt az álmát mindjárt felébredése után mondta el Kernernek, Arról, hogy a gyermek beteg lett volna, nem tudtak.

Ennek kapcsán Kerner egy fiatalember furcsa jósálmát is elmondja, illetve egy részt idéz fel a fiú naplójából: „Még mindig csak borzongva gondolok vissza arra az álomra, amit egyszer nagyon régen mesélt az apám nékem. Kézen fogva vezetett. Egy folyó mellett álltunk, s egyszerre csak megpillant engem a hullámok közt és tehetetlenül nézi, amint elmerülök. Azt hiszem, én is megálmodtam már egyszer ugyanezt az álmot. Legalábbis pontosan magam előtt látom a vidéket és az egész jelenetet. Élesebben látom, mint bármilyen nappali képet. Látom magam előtt a folyót, látom apámat a terraszunkon, érzem a vizet, pedig végig önkívületben vagyok. Milyen furcsa álom. Az ember nappal nem is érti meg. Hogy lehet, hogy az ember nem tud magáról, s mégis mindent lát, mindent megjegyez. Annakidején mélyen megrendítette szüléimet ez az álom, talán mostanában már nem is gondolnak rá. Isten fordítsa jóra.” És rövid idővel halála előtt írja ugyanerről az álmáról: „Sohsem felejtem el azt az álmot, amit múltkoriban álmodtam, annyira feldúlt, hogy szinte közel álltam az őrülethez. Ahogy felébredtem, hosszú időn keresztül szörnyű nyugtalanság szorongatta a szívemet.” Néhány nap múlva többek rábeszélésére, s hosszú ellenkezés után megfürdött a Nekárban, s a többiek szemeláttára fulladt a vízbe.

Egy májusi estén kilenc óra tájt Friderika delejes álomba merült. „Istenem” – sóhajtotta és azután felébredt – és elmondta, hogy úgy érezte, mintha még valaki beszélt volna belőle. Tíz óra felé, mielőtt tényleg elaludt volna, delejes álmában még ezt mondta: „Most már kézen fogtad őt, uram, nézd, milyen csendesen alszik.” Másnap délelőtt érkezett meg Friderika apjának halálhíre. Előző nap este halt meg nyolc órakor. Aznap kilenc óra tájban, ugyanakkor, mikor Friderika Istenemet mondott álmában, az elhunyt háziorvosa határozottan hallotta, hogy a halottas szobában valaki kétszer Istenemet kiáltott, holott egy lélek sem volt a szobában.

A Seherin von Prevost nagy feltűnést keltett Európaszerte. A Kerner-házban egymásnak adták a kilincset a látogatók. Persze sokan támadták és gúnyolták Kernert. Ezzel szemben a racionalista David Strauss, aki sokat időzött Friderika ágya mellett, Friderikát feddhetetlen jellemű, becsületes, őszinte teremtésnek ismerte meg. Kerner fia, aki szintén orvos volt, a Kerner-házról szóló humoros könyvében világosítja fel azokat, akik azt hiszik, hogy az apja csodakereső, zavaros fejű költő volt, orvos volt, igazi természettudós, és ezt mindennél jobban mutatja az a tény, hogy minden előítélettel szemben tárgyilagosan, a valóságnak megfelelően figyelt meg és írt le olyan dolgokat, amiktől az emberek eddig gúnyosan elfordultak, s amivel senki sem foglalkozott tudományosan. Goethe a prevosti látónőről szólva, mondotta: „Egy percig sem kételkedem, hogy mindezek a csodálatos erők valóban az ember természetében vannak.” Sok munka jelent meg pró és kontra, és ezekről a munkákról aztán további bírálatok és könyvek jelentek meg, és a bírálatról írt bírálatra újabb bírálatokat írtak. A kérdés irodalma úgy fest, mint bármilyen más kérdés német tudományos irodalma. A skolasztikának, a tudományos hiúságnak csodálatos keveréke ez, s a kérdésről író szakemberek boszorkányos ügyességgel távolodnak el közben a tárgytól magától.

Távolbalátás

A távolbalátásnak és távolhatásnak igen szép példáját írja le Wieland Euthanasiájában. Egy protestáns család egy kiváló benedekrendi tudós szerzetessel élt szoros barátságban. A szerzetest a bellinsonai egyetemen nevezték ki a matematika és fizika tanárává. A szerzetes barátjának felesége súlyosan megbetegedett, és érezte halála közeledtét. Éjféltájt ezekkel a furcsa szavakkal fordult az őt ápoló kedvesnővérhez: „Most itt az ideje, hogy elbúcsúzzam a tisztelendő úrtól.” Ezután csendesen elaludt. Egy idő után újra felébredt és néhány szót beszélgetett még és rövid időre rá meghalt. Ugyanekkor a szerzetes Bellinsonában matematikai tanulmányába mélyedt. Nem volt a hölgy betegségéről tudomása és nem is gondolt rá. Egyszerre csak hangos pattanást hall, megfordul és legnagyobb megdöbbenésére barátja feleségét látja maga előtt fehér lepelben. Barátságosan, komolyan néz le rá, és rövid idő után eltűnik. Wieland így fejezi be elbeszélését: „Ha ezt véletlennek hívjuk, akkor szeretném tudni, mit nevezünk oknak és okozatnak.”

A távolbahatással Wesermann foglalkozott először rendszeresen. Egy ízben úgy igyekszik kapcsolatba lépni G. barátjával, akit már 13 éve nem látott és azóta nem is írt neki, hogy minden erejét megfeszítve igyekszik arcát álmában felidézni. Mikor másnap felkereste, G. meglepetéssel mesélte el neki, hogy hosszú idő után először jelent meg álmában. Wesermann kísérletei közül talán a következő a legérdekesebb. Egyszer azt akarta, hogy egy bizonyos hadnagynak ½11 órakor egy 5 évvel ezelőtt elhalt nőismerőse jelenjék meg álmában, és valamilyen jócselekedetre bírja. Történetesen aznap éjjel azonban a hadnagy még nem aludt, hanem barátjával, Sz. főhadnaggyal beszélgetett a franciaországi hadjáratról. Miközben így beszélgetnek, egyszerre csak nyílik az ajtó és az illető hölgy hosszú, fehér ruhában, fekete fejkendővel belép. Háromszor barátságosan int Sz.-nek, utána a hadnagyhoz fordul, majd kilép az ajtón és elhagyja a szobát. A tisztek azonnal a tovatűnő alak után indultak, mert azt hitték, hogy valaki meg akarja tréfálni őket, de a fehérruhás nő nyomtalanul eltűnt.

De még a német romantikusoknál is nagyobb távolbalátó Swedenborg. Látomásaiban naprendszerünk bolygóinak szellemeivel érintkezett. A Merkúr lakóiról azt írja, hogy főleg szellemi természetű az érdeklődésük és szinte anyagtalanok. Gyűlölik az érzéki élményeket. Ezért gondolataikat sem szavakban fejezik ki, hanem titkos jelekkel. Emlékezetük hatalmas tárából képeket merítenek és ezen keresztül értetik meg magukat. Néha repülő kristálygolyó alakjában jelennek meg mások előtt, mert az anyagtalan dolgok ismeretét kristállyal ábrázolják a szellemvilágban.

– A Jupiteren Swedenborg nem volt személyesen, s így csak hírből ismeri a Jupiterbelieket. Tudomása szerint egy nevezetességük, hogy képtelenek hazudni, gondolataikat nem tudják egymás elől elrejteni, mert arcukra van írva. Különösen járnak. Menés közben jobb kezükre támaszkodnak, minden harmadik lépésnél megfordulnak. Ha ülnek, látszólag ne különböznek az embertől, de lábaikat mindig keresztbe rakják. Általában nem hordanak ruhát, csak egy vékony övet a derekukon. Romlatlanok, s ezért nem ismernek szemérmet. – A Marslakóknak csodálatosan szelíd, finom, kellemes nyelvük van. Az arcuk hasonlít az emberi archoz, de az alsó fele fekete. – A Saturnus lakói barátságos, kedves szellemek s igen beszédesek. Nem sokra becsülik magukat, s alávetik magukat az Úristen akaratának. Gyümölcsön és főzeléken élnek. Nagyon vastag a bőrük és ezért vékony ruhát hordanak. – A Vénuszon kétféle szellem lakik. A Vénusz felénk eső oldalán barátságos, jóindulatú szellemek laknak, a másik oldalán kegyetlen, rosszindulatú szellemek. – A holdlakók nem magasabbak egy hétéves gyermeknél. Csúnya, durva külsejük és szokatlanul hosszúkás az arcuk, de testi erejük meghaladja az emberét. Mivel a Holdon nincsen levegő, nem beszélhetnek tüdejük segítségével, s ezért a hasukkal beszélnek. A hangjuk mennydörgésszerű robaj, és ezért nagy távolságról tudnak már beszélni egymással, s másrészt alaposan ráijesztenek az idegenekre.

A felvilágosult kor filozófusa, Kant, szintén foglalkozott okkultizmussal és Egy szellemlátó álmai című munkájában foglalkozik Swedenborggal. Gúnyos hangon ír az úgynevezett okos emberekről, akik eleve elvetnek mindent, ami misztikus. Szerinte oly keveset tudunk az ember keletkezéséről és a benne lakó testetlen természeti erőkről, hogy nem tagadhatunk meg minden valószerűséget egyes csodálatosan hangzó szellemtörténetektől. Ha el is vetjük mindegyiket külön-külön, de az összesben együtt bizonyos módon hinnünk kell. A maga részéről hisz Swedenborg telepatikus képességében.

Gyakran olvashatunk arról, hogy távollévő személy tudtán kívül megjelent valaki előtt. Barham mesél egy ilyen történetet Emlékeiben. Egy fiatal leány zajt hall éjjel a szobájában és ahogy felpillant, vőlegényét veszi észre. Mélyen sérti a férfi érthetetlen tapintatlansága (a XIX. században vagyunk), és felszólítja, hogy azonnal hagyja el a szobát, ha valaha akar még vele beszélni. A vőlegénye erre megmondja, hogy csak azért jött el, hogy elbúcsúzzon, mert hat hét múlva meg fog halni. Ezzel eltűnik. Amikor a leány utólag megállapította, hogy a fiatalember semmiképp nem juthatott szobájába, nagyon megrémült. Elmesélte másnap a történetet hozzátartozóinak. Nem tulajdonítottak a dolognak nagyobb jelentőséget, hiszen a fiatalember a legjobb egészségnek örvendett. Amikor elérkezett a kritikus nap, a leány visszanyerte vidámságát. Együtt ment sétálni a többiekkel és örültek, hogy nem lett semmi dologból. A férfi aznap lovas szerencsétlenség következtében meghalt.

Crowe gyűjteményéből idézem a következő történetet. „Aznap este éppen a Philosophical Transactionst olvastam, és közben elfáradtam” – mesélte magáról a Természet Éjszakája szerzőjének egy fiatal művészember. „Holdtölte volt. Lecsavartam a lámpát, és az ágyam szélén ültem, amikor legnagyobb csodálkozásomra a nagybátyámat pillantottam meg. Furcsa, zsákszerű ruhában volt, és azt suttogta fojtott hangon: kétszer elég lesz. Világosan látta az arcát, még a himlőhelyeit is. Másnap a nagybátyám után kérdezősködtem, de kinevettek, amikor megmondtam, hogyan jutott az eszembe. Most tudtam meg nagyapámtól, hogy nagybátyám évek óta idegklinikán van, mégpedig dühöngő osztályon, úgyhogy az a zsákszerű ruha, amit láttam, kényszerzubbony lehetett. Később tudtuk meg, hogy ezen az éjtszakán, amikor szobámban láttam, öngyilkossági kísérletet követett el. A kétszer elég lesz valószínűleg azt jelentette, hogy két szúrással végezhet magával.”

Kerner doktor meséli el Dilleniusné esetét. Egy éjjel hatéves gyermeke felkeltette. Sógornője, ki szintén a szobában aludt, ugyanakkor szintén felébredt, és mind a hárman látták Dilleniusnét fekete ruhában a szobában állni, ugyanakkor, amikor az ágyban feküdt. Mind a ketten megrémültek, csak a gyermek nem ijedt meg. Néhány nap múlva a férjét kocsiszerencsétlenség érte, és Dilleniusné úgy vélte, hogy e kettő között összefüggés van.

Crowe szerint már az Újtestamentumban is olvashatunk hasonmásról. Mikor Péter apostol kiszabadult a fogságból és felkereste barátait, azok eleinte nem hittek a szemüknek és azt hitték, hogy nem Péter, hanem Péter angyala áll előttük. Crowe kiemeli, hogy a Bibliában nem angyal, hanem Péter angyala (Sein Engel) áll. Tehát ez feltételezi mintegy, hogy hittek hasonmások megjelenésében.

A rostocki egyetem matematikai tanára, Becker professzor, néhány barátjával teológiai kérdésekről vitatkozott. Fölment a könyvtárszobába, hogy lehozzon egy könyvet, amiből idézni akart. Mikor belépett a szobába, megdöbbenéssel vette észre saját magát, amint egy könyv tanulmányozásába merül. Az alak, illetve saját maga válla fölött belepillantott a könyvbe, a Biblia volt és a kéz ujja ennél a sornál pihent: Készülj fel, mert közeleg a halálod órája. A rákövetkező nap valóban meghalt.

KÍSÉRTETJÁRÁS A ROMANTIKA IDEJÉN

A hasonmás is szellem. Még ha élő ember szelleme is. De olvastunk olyan történetet is, ahol a hasonmás a halál pillanatában jelenik meg, tehát tulajdonképpen nehéz lenne eldönteni, hasonmásról vagy kísértetről van-e szó? Bízzuk ennek eldöntését a kísértet-filológiára, mely létezett, mint később látni fogjuk.

Kernek doktor elmeséli a következő történetet. B. Ágnes 18 éves volt és egy undenheimi kocsmában szolgált. Egy este, mikor a kocsmáros kint ült az ajtó előtt a padon, egy koldus közeledett hozzá, és szállást kért éjtszakára. A kocsmáros kereken megtagadta. Később feleségével együtt szokása szerint korán, nyolc óra után, lefeküdt, Ágnes a másik cselédlánnyal egyedül maradt, és éppen szintén a gazda példáját készült követni, mikor a koldus visszajött és elmondta, hogy a faluban sehogy sem tudott szállást kapni, és most őt kérte, hogy akárhol, adjon neki fekhelyet. Eleinte vonakodott Ágnes, mert félt a gazdájától, de aztán helyet mutatott neki az istállóban. Másnap éjjel kopogtak az ajtón. Kinyitotta és megint a koldust látta maga előtt. Minthogy egy szót sem szólt, a leányt furcsa ijedtség fogta el, és megkérdezte, hogy most is szállásért jött-e? A koldus erre sem válaszolt, de mielőtt Ágnes még valamit kérdezhetett volna, a csukott ajtón keresztül eltűnt a szobából. Másnap reggel a gazda fia rémülten mesélte Ágnesnek, hogy a koldus őt is meglátogatta éjjel, illetve a koldus kísértete, mert ahogy Ágnes elmesélte, a koldus még előző nap délelőtt végelgyengülésben meghalt.

Gyakran kopogtattak be kísértetek útszéli kocsmákba, kastélyokba, kunyhókba ebben az időben. Egyes házakat állandóan kísértet látogatott. Gyakran pompás kastélyokat potom pénzért sem tudtak bérbe adni ilyen házi-kísértet miatt. Egy utazó arra ébredt éjjel, hogy valaki jár a szobában. Azt hitte, hogy a házigazda jött be valamilyen okból. A kandallóban még égett a tűz, és jól kivehette az éjjeli látogatót. Az ágyfüggönytől nem láthatta a fejét eleinte. De amikor az ágy lába elé lépett, megdöbbenve látta, hogy az alaknak nincsen feje. Erre kénytelen volt megmásítani feltevését. Az éjtszaka további részét aránylag nyugodtan töltötte. Másnap reggel elmesélte a történetet a gazdának, és azt várta, hogy ki fogja nevetni. De a gazda figyelmesen hallgatta végig, és amikor befejezte a történetet, elmesélte, hogy annak idején egy átutazó vendéget borzalmas körülmények között gyilkoltak meg ugyanabban a szobában és a fejét levágták.

Egy londoni hölgy bútorozott lakást bérelt a Stephenson Streeten, de alig lakott még ott néhány órája, amikor már furcsa titokzatos lépések ijesztették meg. A folyosón hallatszott a csoszogás. S amikor az ajtót kinyitotta, senkit sem látott. Éjjel le sem tudta hunyni a szemét, mert állandóan láthatatlan gyermekcsörgőt rázott egy láthatatlan kéz, hol közelebb, hol távolabb az ágytól. Gyermeksírást és női zokogást is hallott. Egy másik éjjel különös, nem emberi hang suttogta a fülébe: sírj, sírj, sírj! Utána mintha lélekzet után kapkodna valaki, és megint csak hallotta a hangot: sírj! És aztán újra lihegett valaki. Csak kétszer látott valamit. Mintha egy kisgyerek esett volna le a plafonról és eltűnt a földön. A padlásra egy kis ajtó vezetett, és ez az ajtó ilyenkor mindig nyitva állt, akárhányszor csukták is be. Egy év letelte után megkönnyebbülve hagyta el a házat, öt-hat évvel később az új lakó valamilyen átalakítás kapcsán felszedette a padlásszoba padlózatát. Az ajtó közelében egy kisgyerek csontvázát találták. Erre eszükbe jutott a lakóknak, hogy annakidején könnyelmű életmódot folytató úr lakott ott, és azt gyanították, hogy viszonyt folytat a cselédleánnyal. De erre senki sem gondolt.

Két fiatal leány együtt aludt egy észak-angliai fogadóban és mind a ketten arra ébredtek, hogy egy idősebb úr, hálósapkával a fején, keresztülhalad a hálószobán. Mind a ketten kisleányok voltak még, és nagyon meg voltak lepve a furcsa látogató láttán, de csak az idősebbik ijedt meg. Az öregúr egy szekrényhez ment, kinyitott egy dobozt, amelyben gombokat tartottak és korához nem illő balettmozdulatokkal szétdobálta őket a szobában. Másnap reggel tudták csak meg, hogy a házi-kísértettel találkoztak. – Sohasem hittem volna, mondta a kisleány, hogy egy kísértetnek hálósapkája is van.

Egy bátor angol hölgy ingyen szállást kapott egy házban, melyben annakidején egy ács lakott, mert a házat kísértetek látogatták. Alig aludt el, kopácsolásra, kalapácsütésekre és a fűrész zajára ébredt. Elindult a zaj után és egy ajtóhoz ért. Nyilvánvaló volt, hogy ott dolgoznak a munkások. Kinyitotta az ajtót, a szobában sötét volt, nem látott egy lelket sem. A kopácsolás is megszűnt ebben a pillanatban. Utána lefeküdt és a kopácsolás újra elkezdődött. Még egyszer lement, de eredménytelenül. A hölgy egész nyáron mindezek ellenére (ingyen!) a házban lakott továbbra is, és biztosította a ház tulajdonosát, hogy egyáltalában nem zavarja már a kísértetjárás, sőt nem is tudna elaludni, ha nem hallja a kopácsolást.

A fehér asszony néven ismert kísértetről sokan írtak. Állítólag Ágnes von Orlamünde kísértete. De mások szerint annyira hasonlít Perchta von Rosenbergre, hogy alighanem ő jelenik meg az ismert fehér kísértetlepelben. Akadnak, akik azt mondják, hogy a fehér asszony nem azonos önmagával, különböző helyeken más és más kísértet jelenik meg ilyen alakban. Crowe meséli a következő történetet. Egy Neuhaus hercegnő cseh kastélyában a tükör előtt próbálta új fejdíszét, és megkérdezte a szolgálótól, hogy hány óra van. Ebben a pillanatban a fehér asszonyt pillantotta meg a tükörben. Tíz óra van, kedvesem – mondta egy barátságos, földöntúli hang. A hercegnő annyira megijedt, hogy ágynak esett és néhány hét múlva meghalt.

Az annakidején Frankfurtban megjelenő Iris folyóiratban, Georg Döring mondott el egy másik történetet a fehér asszonyról. Döring édesanyjának nővére egy udvarhölgy barátnője volt; Döring anyja és egyik húga gyakran volt nála vendégségben. Éppen valamilyen udvari eseményről beszélgettek, amikor hárfahang ütötte meg a fülüket, mely mintha a szoba sarkában lévő kályha mögül hangzott volna. Félve, félig tréfásan az egyik leány felkapta a mércét, és arrafelé ütött, honnan a hangot hallotta. A hárfaszó elnémult, de a mércét egy láthatatlan kéz kiragadta a kezéből. A leányok persze kinevették, hiszen biztosan az utcáról jöttek a hangok. De alig néhány perc múlva újra hallatszott a hárfa és egy fehér alak tűnt fel a kályha mögül. Döring anyja erre elájult. A ház tulajdonosnője ebből arra következtetett, hogy a kályha alatt kincset temettek el és felfeszíttette a padlót. Dupla padló volt. De nem kincset találtak, hanem egy kis halom oltatlan meszet. Amikor a király füléhez került a történet, egyáltalán nem csodálkozott, és megjegyezte, hogy kétségtelenül Orlamünde grófnő volt a kísértet, akit ott falaztak be elevenen, mert gonosz számításból a brandenburgi őrgróf két fiát megölette.

A kísértetek nemcsak magánházakba és fogadókba látogattak el, hanem kórházakban, börtönökben is megjelentek néha, rendszeresen éjjelről-éjjelre. Egyre nagyobb szerep jutott a szellemeknek az emberek mindennapi életében. Megtörtént, hogy szellemek ellen feljelentés érkezett, szellemet koronatanúnak idéztek meg a bíróságon, és lassanként a periratok és a rendőrségi jegyzőkönyvek is kísértettörténetekkel teltek meg. Sokszorosan hitelesített jegyzőkönyvek szólnak egyes kísértetlátogatásokról. Orvosok, természettudósok, írók, titkos tanácsosok igazolják, hogy itt és itt, ekkor és ekkor; ilyen és ilyen kísértetek jelentek meg. A leghíresebbek a willingtoni kísértetház, a weinsbergi fogház kísértete és a Hohenzollern kastély dobáló kísértete.

1835. szeptember 12-én a weinsbergi fogházőr, Mayer, jelentést tett felettes hatóságoknál, hogy az egyik női foglyot, Elisabeth Esslingert, kísértet keresi fel minden éjjel 11 órakor és kényszeríteni akarja, hogy Wimmenthalba utazzon, mert így válthatja meg. Ha ellenkezik, nyakát és oldalát szorongatja, és nagy fájdalmat okoz neki. A többi fogoly szintén látni vélte a kísértetet. A törvényszéki orvos, dr. Kerner, többször ellátogatott az asszonyhoz, éjtszakákat a börtönben töltött és benyomásai-ról hivatalos jelentésben számol be. Ebben megállapítja, hogy Elisabeth Esslinger épelméjű, és a kísértetet már szülőfalujában is látta, de akkor csak bizonytalan, ködös alakban jelentkezett. Most bő, öves ruhát hord, és négyszögletű kalapot visel a fején. Mélyen fekvő tüzes szeme, kiugró álla van és hosszú, fekete szakállt visel. Feje körül fény sugárzik, és ebben a fényben pillantja meg a kísértet alakját. A kísértetet mindenki hallja közeledni, csoszogó lépéseit a folyosó felől szokták többnyire hallani. Néha a börtönablakon jön be. Visszataszító, undorító szaga van. Nem mindenki látja. Eleinte Esslinger is alig tudta kivenni a sötétben, csak keze jeges érintését érezte. Amióta világosabb és jobban kivehető, a keze is mintha melegebb lenne. Sajátságos, hogy ő maga nem tudja megfogni vagy megtapintani, de a kézfogását nagyon is érzi, s a keze helyén néha égési sebek maradnak testén. Tompa, fojtott hangon beszél. Azért keresi fel, hogy imádkozzon érte. Kifejezetten imára éhes. Mostanában már mindig látja, még akkor is, ha behunyja a szemét. A börtönben alvó macska a kísértet megjelenésekor ijedten szökni próbált. Utána napokig nem evett, és rövid időre rá megdöglött.

Kerner eleinte nem látta a kísértetet, de a zajt ő is hallotta. Amikor megjelent Esslinger ágyánál, az asszony fejére tette a kezét, hogy elűzze a gonosz kísértetet. Következő éjjel a szellem elpanaszolta az asszonynak, hogy Kerner doktor gonosz kísértetnek nevezte, elmondta, hogy mennyire fáj ez neki, hiszen ő csak szegény, szánalomra méltó kóbor lélek. Október 20-án Hayd főügyésszel jött Kerner a börtönbe. Mind a ketten hallották a kísértet lépéseit. Egy fény közeledett lassan a börtönablakon keresztül és hideg szelet éreztek. A börtönőr felesége csak a sárga fényfoltot látta, mikor meghallotta a kísértet hangját: látsz most már! És ekkor tényleg megpillantotta elnyúló hosszú alakját, csak az arcát nem tudta kivenni. Esslinger fekete felhőt látott Hayd főügyész alakja körül. A szellemtől azt is megtudta, hogy ez azért van, mert a főügyészt a közeli napokban nagy szomorúság éri. S valóban néhány napra rá meghalt a főügyész kisfia. Nemcsak Kerner és a főügyész látogattak el a börtönbe, hanem protestáns lelkészek, a heilbronni egyetem matematikatanára, néhány orvos és egy Wagner nevű művész. Csak a professzor és az egyik rézmetsző látták a kísértetet, de mindnyájan hallották. A jeges szelet is érezték. Meglepte a látogatókat, hogy a kísértet foszforeszkál, de fényt nem áraszt magából. Minden éjjel megjelent a kísértet, mindaddig, amíg az asszony tényleg el nem utazott Wimmenthalba és el nem mondotta azt az imát, amit a kísértet kért tőle.

Crowe mesél egy bizonyos Lady Davis szolgájáról, aki a kastélyban éjjel a lépcsőn egy feléje közeledő fénypontot pillantott meg. Ijedtében földbegyökerezett a lába. A fény keresztülhaladt rajta, bekanyarodott a folyosón és amikor az órához ért, az óra úgy megkondult, mintha súlyos test ütközött volna hozzá. Ahogy a Lady az esetről értesült, azt hitte, hogy az ő halálát jelzi ez az úgynevezett szellemfény. Súlyosan megbetegedett a közeli napokban, de felépült. Viszont a testvére néhány nappal később meghalt. Mikor a koporsóját felfelé hozták a kastélyban, ugyanazon az úton vitték, ahol az inas a fényt látta és az órához érve az egyik koporsóvivő megbotlott és a koporsó nekiütődött az órának. Az inas megdöbbenten ismerte fel ugyanazt a kongó hangot, amit akkor éjjel hallott.

Egy jómódú ír úriember az országúton sétált egy napon és egy öreg parasztot pillantott meg. Meglepte, hogy eddig még sohasem látta ezen a vidéken, pedig nagyon is ismerős volt arrafelé. Megszólította és beszédbe elegyedett vele. Az öreg elmondta, hogy Kirck Patricknak hívják és megmutatta azt a kunyhót, ahol lakik. Még valamilyen üzletfélét is kötött vele. Amikor később a falubelieknek elmondta, hogy egy öreg paraszttal találkozott, s hogy Kirck Patricknak hívják az illetőt, néhány öreg emlékezett rá: húsz évvel ezelőtt halt meg, ötvennyolc éves korában.

Egy másik angol úriember, akiről szintén Crowe mesél, teliholdas estén Montrose felé haladt, amikor jóalakú hölgyet pillantott meg maga előtt. Meggyorsította lépteit, hogy megszólíthassa. Másnap reggel ájultan találták az országúton. Elmondta, hogy mikor már csak néhány lépés választotta el tőle, a hölgy feléje fordította sápadt, kísérteties arcát, és semmivé foszlott a levegőben. Az illető úr azóta nem követte a környéken lakó hölgyeket.

Nemcsak este, de nappal is nem egyszer találkoztak kísértettel főleg Angliában és Németországban. Néha nem is egy, hanem egy sereg kísértettel is találkoztak országúton juhászok, parasztok. Néha rendezett hadsereg alakjában jelentek meg, másszor mint fekete juhnyáj. Mikor a nézők közvetlen közelébe értek, hirtelen szétoszlott a kép.

De nemcsak a parasztok láttak szellemseregeket, hanem a schlotter-becki püspök is, aki sorozatos kísértetlátogatások miatt a rendőrség támogatását kérte végül.

Az amerikai spiritizmus, illetőleg spiritualizmus megszületésétől fogva a szellemjárások rendszereződtek. A kísértetek most inkább a szeánszokat látogatják és egyre ritkábban jegyeznek fel spontán, rendszertelen kísértetlátogatást.

A SPIRITIZMUS TÖRTÉNETE. ELMÉLETEK

Bármilyen messze is megyünk visszafelé a múltban, ha magunk mögött hagyjuk a babonás XVI. századot, ha sietve elhagyjuk a sötét középkort, ha túlhaladunk a latin és görög kultúrkorszakon, hol meglepetésünkre ugyanolyan sűrűen találkoztunk succubusokkal, incubusokkal, szerelmi varázzsal, fekete mágiával mint a középkorban, ha az egyiptomi hieroglifákon túl a kultúra ősforrása körül kutatunk, az akkád ékírásokon és mindenütt okkultizmussal, mágiával találkozunk. S így nem lephet meg, hogy az akkád vallásban spiritiszta elemekre bukkanunk. Az utuk, a szellem, lélek, démon az istenek engedelmével visszatérhet a földre, sőt a varázslók is felidézhetik. Ismerték már a bútorok transzcendens, profetikus zörejeit is: a kopogást assaputnak, vagy utuknak hívták. A neoplatonista Iamblychus szintén tud arról, hogy a babilonok felidézték és kikérdezték a halottak szellemeit. A Bibliában olvassuk, hogy Sámuel szelleme megjelenik Saul előtt, s megjelent Ábrahám, Mózes és Éliás is a halála után. A perzsák Ahuramasdáról, jó szellemekről és Angramainjusról, rossz szellemekről beszélnek. Irán őslakóinál is fravashi, azaz manesz-kultusszal találkozunk. Ozirisz a Nuterchertibe, az alvilágba küldi az Asabbikat, azokat a szellemeket, melyek könnyűnek találtattak: ezeket felidézhetik a varázslók. A pszeuodo-hermetikus Aszklepiuszban Trismegistos azt tanítja, hogy elődeik lelkeket idéztek a szobrokba, és a szobrok mozogtak, hangokat adtak. Az Odysszeia 11. énekében Odysszeusz megidézi Teirezias szellemét. A perzsa háborúk alatt egy, állítólag Osthánesz mágustól származó könyv került Görögországba, melyben többek közt szellemidézésről volt szó. A nagy mágia-láz ekkor tört ki Plinius szerint. Hérodotosz ír az Aornosz-tó melletti borzalmakba burkolt, titokzatos szellemidézésekről (du Prel szeánsznak nevezi már). Plutarchos De genio Socratis c. munkájában ír a szellemekről. Szerinte a szellemek a belőlük áradó fénnyel beszélnek az emberekkel; nincs szavakra szükségük. A szellemeket láthatatlan kötelék fűzi a testhez, de nincs magában a testben, mint ahogy az a kép, amit a tükör ver vissza, nem a tükörben, hanem a tükrön kívül van. Ez a kötelék időnként meglazulhat, a szellem messze elkalandozhat, és sok mindent megtudhat, megismerhet.

A fiatalabb Plinius élénken érdeklődött szellemek iránt. Szerette volna tudni, hogy léteznek-e valóban kísértetek. Csak mások tapasztalataira hivatkozik. Athenodorosz egyik elbeszélését írja le, aki Athénban megvásárolt egy olyan házat, melyet addig senki sem mert kibérelni a házikísértete miatt. Éjjel, mikor ágyában olvasott, a kísértet megjelent és intett neki, hogy kövesse. A kísértet az udvar egy pontján megállt és eltűnt. Athenodorosz ásatni kezdett ezen a ponton: egy csontvázra találtak. Kiásták, eltemették és ettől a naptól kezdve semmi sem zavarta a ház nyugalmát.

Az első szeánszokkal a népvándorlás korában találkozunk. Ammianus Marcellinus szerint (Sozomenus és mások is írnak erről) pogány-érzelmű udvaroncok asztalt táncoltattak. Az asztal mozgásából és egy felfüggesztett karika kopogásaiból akarták megtudni, ki lesz Valens császár utóda. A császár zokon vette az udvaroncok túlzott kíváncsiságát, és hatalmas vérfürdőt rendezett közöttük. Tertullianus is ír asztaltáncoltatásról: a mágusok kísérteteket idéznek, a halottak szellemeit, álmokat küldenek egyes emberekre és asztallal jósolnak. „Az asztalokat beszéltetik” – egészíti ki az egyik Tertullianus kommentátor.

Cicero, Horatius, Tacitus császár egyaránt írnak szellemidézésről. Lacanus így írja le az egyik légionárius szellemének megidézését: Erichtho, a varázslónő, átvágta éles késsel a hulla nyakát, egy kampót akasztott belé és egy „avatott” barlangba vonszolta. Friss vért töltött a mellébe és eleven mérgeskígyóval verte a tetemet addig, míg a szellem meg nem jósolta a pharsalusi csata kimenetelét. Nero meggyilkolt anyja szellemét idézte fel, Apion Homéroszt, Appolonius pedig Achilleszt.

A neoplatonisták írásaiban olyan elméleti részeket találunk, melyek helyenként szinte modernül hatnak, mármint a modern spiritizmus szemszögéből nézve, s melyek mindenesetre fontos állomást jeleznek a spiritizmus történetében. Philo szerint csak a szellemvilággal való kapcsolaton keresztül juthat az emberi lélek érzékfeletti valóságokhoz. Plotinosz szerint a szellem fényjelenség. Egy kijelölt időpontban herold hívja a testi világba. Amint lefelé száll a föld felé, éterikus köntösét egyre sűrűbb testtel cseréli fel. A földön tovább él és működik a lélek, ha nem is tudunk róla, amint a tárgyak ugyanúgy léteznek akkor is, ha elvesszük a tükröt előlük. Fel-felröppen néha a magasba, hogy megpillanthassa az abszolút szépet, az abszolút jót, de súlyos földi hüvelye visszahúzza. Iamblychus, Plotinosz közvetett tanítványa (Porphyroszon keresztül), a híres De mysteriis Aegyptorum c. művében (mely egyesek szerint nem tőle, csupán iskolájából származik) tovább fejlesztette az asztrál test elméletét. Ő is hisz a szellemekben és az isteni sugallatokban, szomnabulizmusban: sok mindenhez jut az ember a szellemvilágon keresztül, amihez gondolkodással nem jutott volna. Ő beszél először csalóka kísértetekről, melyekkel a középkorban főleg Michael Psellus és Reuchlin, majd Paracelsus foglalkozik; a modern spiritizmus esprits menteurs néven könyveli el őket.

Az egyház általában hitt szellemek megjelenésében.

Szent Ágoston meg volt győződve róla, hogy vannak kísértetek, de sehogy sem tudta elhinni, hogy közelálló hozzátartozók keresik fel rokonaikat, mert úgymond, akkor az ő édesanyja (Monika), aki életében oly hűen viseli gondját, bizonyára halálában is felkereste volna. Augustinus barátja, Evodius püspök is tisztában volt azzal, hogy vannak szellemek. Titkára és lektora, derék fiatalember, egy örmény pap gyermeke, három nappal halála után megjelent az egyik szerzetes előtt. A szerzetes megkérdezte tőle, hogy tudja-e, hogy már meghalt. A kísértet tudta. A szerzetes kérdésére elmondta, hogy apjáért jött. A püspök vigyázott, nehogy az apa neszét vegye a dolognak. Nem is tudta meg, de ettől függetlenül négy nap múlva lázasan ágynak dőlt és rövid időre rá meghalt. A püspök mindezt, levélben megírja Augustinusnak és felveti a kérdést, vajjon van-e a léleknek éterteste. Augustus azt feleli, hogy nem hinné, de persze nehéz erről pontos ismereteket szerezni. A De Genesi ad litteram című munkájára utal és elbeszéli Gennadius orvos történetét, aki nem hitte, hogy a szellem túléli a testet. Egyszer fiatalember jelent meg az orvos álmában és felszólította, hogy kövesse. Álmában követte is és egy városba értek, ahol csodálatos dallam ütötte meg a fülét. Később az ifjú újra megjelent, és megkérdezte, hogy hallotta-e a zenét. Álmában, vagy ébren hallotta-e? Álmomban, felelte az orvos. És hol van most a tested? Az ágyban! És tudod-e, hogy most nem a szemeddel látsz? Tudom! Hát mivel látsz akkor? Erre az orvos nem tudott mit felelni, s az ifjú így folytatta. Amint most látsz és hallasz, holott szemed csukva van és érzékeidre álom hullott, úgy élsz majd halálodban is. Látni fogsz, de nem testi szemeiddel. Látod tehát, hogy van élet a halál után is. Aquinói Szent Tamás is hisz kísértetekben. Kárhozott lelkek az emberek lelki épülésére vagy rémületére, ad eruditionem hominum et ad terrorem, megjelenhetnek. A szerencsétlen lelkek arra kérnek, hogy imádkozzunk értük, amint azt sok példából láthatjuk, többek között Gregorius dialógusaiból.

Agrippa von Nettesheim szerint a lélek a halál után úgy él, mint a földön az őrültek vagy melankolikusok, vagy azok, akiket álmaikban rémképek gyötörnek. A bűnös lelket halálában a bűn szörnyű arca ijeszti és kínozza. Ezek a lelkek asztráltestükkel együtt „idolum”-ként (ezt az elnevezést már Ficinus is használja) lebegnek körülöttünk és más álalakot spectrumot is önthetnek, sűrű testet formálhatnak maguknak az elemek gőzéből, s megszánhatják gonosz emberek testét. Paracelsus szerint az embernek egy elementáris és sziderikus teste van. Halálában elveszti mind a kettőt. Csak Isten mására alkotott képe él tovább. A sziderikus teste, melyet az égitestek formáltak, a levegőbe oszlik szét a halála után, de csak bizonyos idő múlva. Végleges feloszlásáig szívesen keresi fel a sziderikus test kedves földi helyeit. Ezért látunk kísérteteket. Szívesen időz továbbá elásott kincseknél, mert a sziderikus testet is az vonzza, ami az ember szívét vonzotta annakidején. A Philosophia Sagában helyteleníti, hogy az emberek mindjárt túlvilági jelenségekkel, szellemekkel magyaráznak mindent, a helyett, hogy a dolgok nyitját a természetben keresnék.

Luther maga ördögi ármánynak tekinti az állítólagos szellemtörténeteket. Tanítványai természetesen híven követik a mestert, így Rivius is tagadja kísértetek létezését. Elismeri, hogy Lukács evangéliumában szó van róla, hogy a tanítványok megijedtek, mert azt hitték, hogy szellemet látnak. Mire Jézus azt mondta, „a szellemnek nincsen húsa és csontja”. De Krisztus alkalmazkodott beszédmodorában kortársai babonáihoz. Gergely pápa beszél ugyan kárhozott lelkekről, de ez mitsem bizonyít, mert „ezt már Posidonius is mondta”. Ezzel azt akarja mondani mintegy, hogy Gergely pápa nem szavahihető, mert pogány forrásból merít.

1610-ben Sámuel Friedrieh Brentz, kitért zsidó, Jüdischer abgestreifter Schlengenbalg c. írásában asztaltáncoltatással vádolja az egyik zsidó hitközséget. Dsalman Zebi válaszol erre a vádra. Az asztaltáncoltatást nem tagadja, de nem kischupról, varázsról van szó, nem suttogják egymás közt a földszellemek neveit, hanem praktikus kabbaláról, hiszen az Adon olam jigdalt éneklik közben. (A világ szíve legyen megváltott.) Cristoph Arnold (1650–95) is beszél asztaltáncoltató zsidókról. Néhány fürthi zsidó a házigazdának hálából megmutatja a praktikus kabbala hatalmát. Mindnyájan felállnak az asztalra, szent énekeket énekelnek, héber szavakat morzsolnak és az asztal velük együtt felemelkedik.

A XVIII. században Franciaországban a benedekrendi Calmet középutat keres a „felvilágosodás” és a hiszékenység között. A kísértetek létezését ő sem tagadja. Egy pajkos elzászi kísértetről beszél, aki az ottani paplak ablakait dobálta kővel éjjelente, sőt a cseléddel is pajzánkodott, amikor káposztát ültetett a kertbe, kitépte a bujtványokat, a konyhából az edényeket kicipelte a szomszédos temetőbe stb. Egy hivatalnok azt tanácsolta a papnak, hogy lőjön a kísértet felé, ha megjelenik. Erre a kísértet mintegy a jó tanácsért, két garast dobott a hivatalnok tarsolyába. Egy másik kísértetről Calmet azt meséli, hogy miután valaki megígérte, hogy kérését teljesíteni fogja, megállapodásuk megpecsételésére kezet akart fogni a szegény emberrel, aki ijedtében egy deszkadarabot nyújtott a kísértet felé. A kísértet meg is markolta a fát és ujjai alapos nyomot égettek benne. Amint látjuk, kísértetek a felvilágosodás korában is tovább éldegéltek, hol-ott nem egy felvilágosult tudós jelentette ki a lehető leghatározottabban, hogy nincsenek kísértetek. Goethe mondatja a Proktophanthasmatistával, az első Walpurgis éjtszakában ezzel kapcsolatban:

Még mindig itt vagy! El! El!... Hallatlan ez a tény,

Hisz felvilágosodást hirdettem én.

Ördöngős rongy nép, egy szabályt sem kérdez.

Mily nagy eszünk és mégis itt kisért ez.

(Kozma Andor fordítása)

A XVIII. században kétségtelenül Swedenborg állott a szellemekkel a legélénkebb összeköttetésben. Emanuel Swedenborg, a nagytudású Jaspers Swedenborg fia, már fiatal korában szép, tudományos hírnévre tett szert. Európa legtöbb tudományos társaságának tagja volt és a leghíresebb tudósokkal állt állandó levelezésben. Mikor 1754-ben nyugalomba ment, életének hátralévő részét a teológiának és a misztikának szentelte. Fiatalkorában beutazza Németországot, Franciaországot, Angliát és ellátogat Magyarországra is. Egyre bensőbb kapcsolatba kerül a szellem-világgal, és ezen a réven még nagyobb hírnévre tesz szert. Egy alkalommal Luise Ulrike, Adolf Frigyes király felesége, Nagy Frigyes nővére, szintén magához hívatta. Természetesen nem vette valami komolyan a szellemlátó öregurat. Tréfásan megkérdezte tőle, hogy találkozott-e már elhalt bátyjával, August Wilhelmmel. Swedenborg még nem találkozott vele. – Ha netalán találkoznának, úgy köszöntse nevemben és kérdezze meg tőle, hogy miért nem írt nekem arról a bizonyos ügyről, amint megígérte. – Nyolc nap múlva Swedenborg megint felkereste az udvart, de ezúttal olyan korán jött, hogy a királynő még el sem hagyta úgynevezett fehér szobáját. Jóllehet, hogy a fehér szoba küszöbét csak néhány igen magasrangú személy léphette át, Swedenborg benyitott és egyenesen a királynő elé lépett és külön kihallgatást kért, mert fontos üzenetet hozott számára bátyjától. A királynő nevetve biztosította, hogy bátran beszélhet az udvar előtt, de Swedenborg erre nem volt hajlandó, mert, amint mondta, igen bizalmas természetű üzenetről volt szó. Erre a királyné végre felemelkedett és Swedenborggal átment a másik szobába. Swedenborg a királynőt a szoba túlsó sarkába vezette és ezeket mondotta: „Felséged meghagyta, hogy üdvözöljem boldogult bátyját, ha találkozom vele. Ez megtörtént és pontosan eleget tettem annak, amire utasítást kaptam. Kedves bátyja igazolásul a következő történetet árulta el nekem: Felséged mielőtt ideutazott volna, Scharlottenburgban búcsúzott el tőle ezen és ezen a napon délben, de mikor véletlenül visszatért Felséged a kastély hosszú folyosójára, újból találkozott kedves bátyjával, aki ekkor Felségedet kézenfogta és egy közeli ablakmélyedésbe vezette, ahonnan senki nem hallhatta kettőjük beszédjét.” A továbbiakat a királynő fülébe súgta a tudós. Luise Ulrike elsápadt. „Továbbá az a levél, amiről Felséged bátyja szólott, megkezdve fekszik íróasztalában, de betegsége és halála folytán nem tudta befejezni.” A levél tényleg ott feküdt August Wilhelm íróasztalában és a királynőt rosszullét környékezte. A királynő sohasem mondta el, hogy mit súgott Swedenborg a fülébe, de a bécsi Tudományos Akadémia tagjai előtt ünnepélyesen kijelentette, hogy szórul-szóra azt mondta elhunyt bátyja, s arról soha senkinek nem beszélt, mert nem beszélhetett.

Porthan professzor, az akkori idők igen ismert tudósa, még fiatal korában meglátogatta egyszer Swedenborgot londoni tartózkodása idején. Az inas felszólította, hagy legyen szíves egy kis ideig várakozni, mert az úrnál éppen valaki van. Porthan véletlenül az ajtó közelében ült és hallotta, amint egy hang – valószínűleg Swedenborg – egyedül párbeszédet folytat, illetve beszél, közben mintha választ várna, vagy hallana, felel arra, amit nem hallani stb. Egy idő múlva kitárul az ajtó, Swedenborg jelenik meg nyugodt, mosolygós arccal, tessékeli be a fiatal tudóst, és örömmel újságolja, hogy igen kellemes vendége volt. „Képzelje, kedves kollégám, Vergilius volt nálam. Igazán végtelenül kellemes volt. Mindig nagy véleménnyel voltam róla, hiszen talán tudja, fiatal éveimben latin irodalommal foglalkoztam, de meg is érdemli. Barátságos volt, közlékeny, és így sok mindent megkérdezhettem tőle.” Swedenborg Lutherrel is érintkezett. Több mint százszor beszélt vele. Vallásos kérdésekről vitatkoztak, Luther eleinte heves volt, de lassanként meggyőzte Swedenborg és mosolyogva gondolt vissza régi tévelygéseire. Pál és János apostollal, Mózessel és Máriával is kapcsolatot tartott fenn a tudós.

A német romantika alatt megindult a nagy szellemjárás. Művészek és polgáremberek állandó látogatói voltak, és elbeszélésekben és az életben egyaránt rendkívül gyakran jelentek meg.

A romantikus szellem-történészek (illetve kísértet-történészek, melyeknek a mai szellem-történészek egyenes leszármazottai) közül mindenekelőtt Jung-Stilling doktort kell megemlítenünk. Jung fiatal korában kiváló szemspecialista volt és szakkörökben kitűnő nevet szerzett magának. Ötvennégy éves korában írja meg a Scenen aus dem Geisterreichet, Ezen főleg Swedenborg hatása érződik. 1808-ban jelenik meg a híres Theorie der Geisterktinde. Ebben veti fel a kérdést, kell-e, szabad-e hinnünk a szellemvilágban. A józan ész érvelését, a Biblia szavait akarja a megfigyelt jelenségekkel összhangba hozni. Egy lépéssel tovább megy, mint Swedenborg: a szellemek nemcsak érintkeznek az emberekkel, hanem hatással is vannak rájuk. Az emberi lélek isteni eredetű és ezért megismeréseinek nincsen határa. Mindent láthat, tudhat, illetve látna és tudna, ha a test nem korlátozná szabad mozgását. A szomnambuloknál, olyanoknál, ahol a test hatalma csökkent, a lélek a sejtéseken, távolbalátáson keresztül, lassan egészen a szellemvilágig hatolhat. Gyakran érzékeny idegrendszer, a szellemvilággal való beható foglalkozás és sok esetben az érzéki szerelem is felelevenítheti ezt a kapcsolatot. Jung doktor felveti a kérdést, hogyan láthatják az emberek a kísérteteket. Szerinte egyrészt a gőzfelhőből anyagrészecskéket vonz magához és ebből alkot testet magának, ilyenkor sokan látják, másrészt egy bizonyos emberre sugározza hatását, és képzeletébe, érzéki képzeteibe vetíti önmagát. Ilyenkor csak ez az egy ember látja. Azok látják legkönnyebben a kísértetet, akiknek éter-testük tiszta, s kevés vérrészecskét tartalmaz. Egyes érzékeny lelkek előre megsejtik embertársaik halálát, egy ismerősük szelleme még a halál pillanata előtt megjelenik előttük. És itt Jung-Stilling nem tagadta meg porosz származását: a rendőrség legfontosabb kötelessége – írja –, hogy börtönbüntetéssel sújtsa az olyan szomnambulokat, akik elárulják, ha ilyesmit láttak.

Egy másik romantikus szerző, Carl von Eckartshausen, Aufschlüsse der Magie címen igen vegyes tartalmú, könyvet jelentetett meg 1791-ben. Többek közt beszámol „füstöléseiről”. Füstfelhővel fel tudta idézni élők és holtak szellemét egyaránt. A szellemek időn kívül élnek, nincsen sem múlt, sem jelen, sem jövő. A szellemek nyelve az emberek számára hallhatatlan és érthetetlen. De, ha akarják, szavak és hangok nélkül is megértetik magukat velünk. De miért keresnek fel bennünket? Erre Carl August von Eschenmayer felel: az olyan rossz szellemek, kikben a jónak egy szikrája még mindig él, s akik gonosztettük színhelyéhez vannak kötve, nyugalmat keresnek, és ezt a nyugalmat csak az embereknél találhatják meg, hiszen csupa kárhozott szellem társaságában élnek. Kerner doktor szerint az ember középső fokot jelent egy felsőbb és egy alantasabb világ, a kárhozott szellemek világa közt. Mind a kettővel állandó kapcsolatban áll. A mi természeti törvényeink csak a középső fokon érvényesek és már az interferenciát sem tudják megmagyarázni. Ezért legszívesebben el is hallgatjuk az ilyen jelenségeket. Ennemoser az utolsó „hívő természettudós”, kétféleképpen tartja a szellemi és testi világ érintkezését elképzelhetőnek: vagy teljesen anyagtalan és természetfeletti jelenség a szellem, és ebben az esetben energiája hat izgatólag képzeletünkre és érzékeinkre, rezonálunk rá, mint a hárfa húrja, mely pengetés nélkül is megremeg és zenél, vagy pedig belső látásunkon keresztül jutunk el egy bizonyos módon mégis érzékelhető szellemvilágba. (Ennemoser egyébként már életében is elvesztette az időérzékét, mint Eckartshausen szerint a szellemek, és a Mágia Történetében az időt hatályon kívül helyezi. Euler (1707–1783) tanításait Kepler (1571–1630) és mindenekelőtt Paracelsus (1493–1541) veszi át.

A modern spiritizmus Amerikában született meg, és Jackson Dawis nevéhez fűződik. Az iskolában a legostobább gyerekek közé tartozott. Később nagyon fejlődtek intellektuális képességei és ezért kidobták rövid idő múlva abból a boltból is, ahol mint inas szolgált. Egy jótékony ügyvéd megszánta és munkát szerzett neki. Egy jómódú özvegyasszony szolgálatába került, mint pásztor. A szabadég alatt kifejlődtek szomnambul képességei. Mikor Mesmer híre Amerikába is elért, másodmagával ő is magnetikus gyógyítással kezdett foglalkozni. De hírnevét nem mint delejező, hanem mint szomnambul médium szerezte. Transzá-ban érintkezett a szellemvilággal és tapasztalatairól a Szellemkapcsolatok filozófiája c. művében számol be. Ez Dawis spiritiszta hitvallása, az akkori spiritiszta Amerika evangéliuma. Eleinte E. A. Poe is hívei közé tartozott. Akadt olyan híve is, aki egyik felolvasása után rajongva üdvözölte és kijelentette, hogyha a könyv megjelenik, sutba dobja a Bibliát, és Dawis könyvét teszi a helyére. A halálon túli életnek, a szellemvilágnak nincsen rendszere Dawis szerint. Jól ismeri a gondviselés terveit (sic!), mely az emberi fejlődéssel párhuzamosan halad. Mind a kettő a progress (haladás) jegyében folyik. S valóban Dawis kísértetei a modern technika minden eszközét igénybe veszik, hogy kapcsolatot teremtsenek maguk és az emberek között. Például elektromos áram útján. A földiek kérésére a megidézett szellem gondolattöltés kisüléssel válaszol, s ez áthatolva a szellem-birodalom és föld közötti űrön, elér az embertestvérekig. Ha a szellem ún. direkt írás révén keres velünk kapcsolatot, nem szerszámokkal írja ezeket a jeleket, hanem vitális elektromossága áramával. Akaratuk elektro-kémikus uton sütik az ábrákat a falra, vagy a papirosdarabra; ismert egy hölgyet, akinek karjára a szellemek elektrokémikus utón stigmákat égettek. Mindez az elektrometallurgia elvei alapján történik. Ezenkívül mágnes-távíróval is érintkezésbe léphetnek az emberekkel. Ez felel meg legjobban a szellemvilág mai fejlettségének.

De a spiritizmust Amerikában korszerű felkészültségük ellenére sem Dawis kísérletei terjesztették el, hanem a Fox gyerekek szellemvendégei.

John Fox 1847 decemberében egy Hydesville nevű faluba költözött, s egy kis házat bérelt. A ház már hosszabb ideje lakatlanul állt, mert az előző bérlő rövid idő után kiköltözött. Mindenféle furcsa zaj és lármától nem volt nyugalma. A házról az a hír járta, hogy kísértetek járnak benne. Fox nem hitt a kísértetekben, de a kopogások okát sehogy sem lehetett megtalálni, pedig kopogtattak az ajtón, falon, mennyezeten, székeken stb. Idővel Fox két kisleánya rájött, hogy a kopogó valami hallja és látja őket, és mindig úgy kopog, ahogy ők akarják. Foxné egyszer legyőzte félelmet és a következő kérdéseket tette fel: Tudsz tízig olvasni? Hány éves Margit? Hány éves Kató? Hány gyerekem van? Hány van életben? Hány halt meg? S a kérdésekre a valóságnak megfelelő mennyiségű kopogás hallatszott. Te, aki itt kopogsz, ember vagy? – Mire a kopogás teljesen megszűnt. Túlvilági szellem vagy? Erre több hangos kopogás következett. Lassan megállapították, hogy egy kopogás nemet, kettő nem tudomot, három pedig igent jelentett. Később észrevették, hogyha elmondják az ABC-t, a szellem a megfelelő helyen kopogtat és így szavakat, mondatokat kaptak.

A szellem kikopogtatta a nevét és elmondta, hogy sok évvel ezelőtt kirabolták ebben a házban, megölték és elásták a testét a pincében. De nem azért jött, hogy bosszút álljon, hanem a gondolkozó emberek figyelmét akarja felkelteni és az emberek és a szellemvilág között kapcsolatot akar teremteni. A pincében hat-hét láb mélységben megtalálták a csontvázat. A Fox leánykákat elküldték Hydesville-ből. Az egyiket és a másikat is más-más helységbe, A kopogtatások azonban mindkét helyen ismétlődtek. A két Fox leány volt tehát az első nyilvános médium.

1849-ben a szellemek arra szólítják fel a leányokat, hogy 16 megnevezett urat hívjanak meg egy ülésre. Az illetők megjelentek, a kísértet pedig közli, hogy az volt a kívánságuk: előkelő, művelt emberekkel megértessék végre, hogy ez mind nem csalás és ámítás, hanem valóság, amivel mindenkinek számolnia kell. Ez a hír elszéledt, az amerikai közvélemény forrongásba jött, sőt a hullám átcsapott az Óceánon túlra, Európára is.

Amerikában hat spiritiszta lap indult, melyek közül a legnépszerűbb a Banner of Light volt. A spiritizmus első irodalmi képviselője John Worth Edmonds bíró és szenátor volt, aki Swedenborg-szerűen állandó kapcsolatot tartott fenn a szellemekkel. Másik nevezetes élharcos a híres szociálpolitikus, Dale Owen fia, Robert Dale Owen volt.

Angliában is C. Fox terjesztette el a spiritizmust. Londonban ment férjhez, és különös adottsága nemsokára itt is nagy port vert fel. Nagy nevek csatlakoztak a mozgalomhoz: Wallace, a nagy természettudós, a tálium felfedezője, a radiométer feltalálója, Crookes, a kábeltávíró feltalálója, a legkiválóbb írók, irodalmárok: Lytton Bulwer, Thackeray stb. Nemsokára szalonképessé vált Angliában a spiritizmus. Mme van de Weyer, Viktória királynő bizalmas barátnője spiritiszta volt, állítólag a királynőt magát is megnyerte az ügynek. A legelső londoni spiritiszta folyóirat a Light volt, azután egymásután jöttek elő a többiek.

A kontinensen keresztül hazánkba is eljutott a spiritizmus. A magyar tudósók közül mindenekelőtt dr. Grünhut Adolf, a Szellemi Búvárok Pesti Egyletének néhai elnöke foglalkozott legbehatóbban az új tudománnyal. Főművében történeti áttekintést ad, és sok érdekes részletet közöl gazdag anyagából.

Megtudjuk pl., hogy a médium a szerint ébred fel rossz vagy jó érzéssel a transzból, hogy alacsony, vagy magasrendű szellemek látogatták, továbbá hogy a médium ébredése után nem tudja, hogy mi történt vele. Grünhut doktor egyik médiuma pl. ébredés után így fordult hozzá: „Tudja-e, Doktor úr, hogy miért nem beszéltem?” Grünhut meghökkenve, kérdőleg nézett rá. Erre naiv mosollyal tette hozzá: „Mert feltettem magamban, hogy ma semmi szín alatt nem beszélek.” Mindez azután történt, hogy a médium több mint két órán keresztül közvetítette a szellemek üzenetét. Egy furcsa című fejezetben a Sötét ülések Alajossalban olvassuk ezt. Ugyanez a médium mondja el, hogy nyomban a villany leoltása után a kísértetek megragadják karján, forgatják, ráncigálják, hogy különféle fényjeleket, cikázó villámokat és mozgó, gőzölgő felhőgomolyagokat lát, néha pedig egy emberfeletti nagyságú férfifej közeledik hozzá, úgyhogy még a homlokán kunkorodó haj fürtöket is tisztán ki tudja venni. Ez a szellem vezényli az alárendelt dolgozó szellemeket. Ugyancsak Alajoson keresztül jelent meg egyszer Grünhut doktor feleségének nővére, aki ötéves korában halt meg. A médium száján keresztül a gyerek hangját hallotta, a doktort most is, mint annakidején, Gyihut bácsinak hívta és a Gyi szótagot most is nyújtva és dallamosan ejtette. Csak a médium hatalmas bajusza rontotta az illúziót.

Ugyancsak Amerikában készítették az első szellemfényképeket, és Bosztonban egy Mumler nevű fényképész egyik képén a felvett férfi alakja mellett a szellem is látható volt. Az egyik magyar médium, Moraveczné, hosszú keresés után végre talált egy külvárosi fényképészt (akkoriban még lényegesen kevesebb fényképész volt, mint ma), a Király-utca 77. szám alatt. Ez akkortájt még úgyszólván külvárosnak számított. Moraveczné szívszorongva ült le a gép elé és némi kétség szállta meg, vajjon megjelenik-e kedves gyermeke a fényképen. Az előhívás után néhány percre a fényképész kijött a sötétkamrából és kijelentette, hogy a felvétel nem sikerült. Újabb felvételt készített hasonló eredménnyel, s így ment ez többször egymásután. Moraveczné sejtette, hogy miről van szó, s megkérdezte, hogy mi a kép hibája. – „Csupa folt ékteleníti a képet, és így nem adhatjuk oda a megrendelőnek” – mondta a fényképész a békeidők nyelvén. Moraveczné persze boldog volt, s így foltosan előhívatta a képet és ráismert a képben gyermekére. Ettől a perctől fogva egymásután készültek fényképek médiumokról és a szellem aránylag gyakran látható volt a képen. Az egyik médium körül a fényképezés alatt Mária Magdolna lebegett csillogó, fényes alakjában, s valóban a fényképen is feltűnik egy Mária Magdolna-szerű leomló hajú női kép. Reimersné fényképén négy asztrálfej jelenik meg a lólélek burkában. Mind a négy fej szabad szemmel is kivehető.

Alig van olyan történelmi híresség, aki ne jelent volna meg valamelyik szeánszon. Egy spiritiszta hölgynek (aki Grünhut dr.-t jól ismerte), egy alkalommal Liszt Ferenc jelent meg, és felajánlotta, hogy a szobában lévő gitáron kíséri, ha hajlandó egy dalt elénekelni. Az illető hölgy soha sem sajnálta annyira, hogy minden zenei képzettsége ellenére sem tud énekelni. Angol spiritisztáknak Hafeld perzsa herceg jelent meg hosszú időn keresztül, és Jézus századáról, az akkori római birodalomról mesélt egy kötetre valót, amit könyvalakban is kiadtak.

Grünhut doktor, halála után továbbra is látogatta a spiritiszta szeánszokat és most már aktívabban vehetett részt bennük. Avatottak szerint a Vénuszon lakik, és számos értékes felvilágosítással, jótanáccsal szolgálta híveit.

FRANZ ANTON MESMER

A rohowi kastélyban, vastag falon keresztül, kinyújtott kezével megdelejezi a fal mögött álló embereket, Bécsben visszaadja a születése óta vak zongoraművésznő látását. Ezzel szemben a bécsi orvosi fakultás mint kuruzslót kitiltja. Párizsban a mesmerkövető orvosokat kizárja soraiból a kar. Ezzel szemben Marie Antoinette maga tartja vissza, amikor el akarja hagyni Párizst. Lafayette és maga Washington rajongva tisztelik. A hírlapok gúnyverseket és rajongó ódákat közölnek a csodadoktorról.

Franz Anton Mesmer 1734. május 23-án született Iznangban, a gyönyörű Bódeni-tó mellett. Gyermekkorában a környező mezőkön és erdőkben kószált. Keresi a patakokat és a patakok forrását, amint maga vallja be öregkorában, Wollfart professzornak, sokszor mulasztja el tanítását, hogy az iskolapad helyett szabadban tölthesse a reggelt. Parasztokkal, pásztorokkal, vadászokkal él együtt.

Valakinek vérét veszik egy nap Mesmer jelenlétében. Akkor veszi észre, hogy ahogy a beteghez közeledik, az illető vére gyorsabban folyik és meglassul, ahogy távolodik tőle. így veszi észre Mesmer, hogy csodálatos erő birtokában van.

Bécsben a bölcsészeti kart látogatja, később pedig irodalmi munkásságot fejt ki. Csak évek multán iratkozik be az orvosi egyetemre. A disszertációjában már felbukkan delejelmélete, amit később fejt csak ki bővebben, tapasztalatai alapján. Az égitestek befolyása az emberi testre, ez a disszertáció címe. Röviden arról van itt szó, hogy nemcsak a tengerre hatnak csak a nap és hold, nemcsak élettelen testekben idéz elő változásokat, hanem élő állati testekben is.

Bécsben prakszisa elején eleinte ásványi mágnesekkel gyógyít. Csak később jön rá, hogy a mágnes nélkül is, puszta érintéssel is elérheti ugyanazt a hatást.

Ezidőben továbbfejlesztette elméletét. Amennyire ez rendkívül homályos és kusza mondataiból kivehető, most már úgy képzeli, hogy a delejesség nem is annyira az égitestekből, mint az emberből magából árad. Mágnes az ember és két pólusa van: déli és északi. Az egészséges ember harmonikus egyensúlyban él. Ha ez az egyensúly megbomlik, előáll az ún. betegség, amit bármiképpen neveznek is el az orvosok, Mesmer szerint mindig csak erre az egyetlen okra vezethető vissza. Az egyensúlyt delejezéssel állíthatjuk helyre. A delejező, tehát az ember, akiben koncentráltabban él a delejes erő, puszta kézzel, vagy mágnessel helyreállíthatja a megbomlott egyensúlyt.

1775 nyarán Mesmert a rohowi kastélyba hívták és nagy termet nyitnak Mesmer betegei számára. Arról, ami ott történt, Seyfert révén értesült az utókor. Seyfert a hitetlenek közé tartozott és csalónak, sarlatánnak tartotta Mesmert. Képzelhető, hogy alaposan kezére nézett, mialatt Mesmer csodálatos kezelésével a felsorolandó különös elváltozásokat idézte elő.

Egy fiatal lány és két férfi, kik mindhárman nyavalyatörésben szenvedtek, mindaddig, amíg a csodaorvos Gessner ki nem űzte belőlük az ördögöt. Mesmer a másik szobából abba az irányba nyújtotta kezét, amerre a három ember állt. Erre mindhárman, a nélkül, hogy Mesmert láthatták volna, egy pillanat múlva görcsökben hevertek a földön. Erre a grófnő és Seyfert arra kérték, hogy ismételje meg a kísérletet, de most falon keresztül. Mesmer eleinte vonakodott, mert túl vastagnak találta a falat, de azután mégis beleegyezett. Mesmer egyik régi betegével, egy szegény zsidóval, hajtották végre a kísérletet. Mesmer az egyik, a zsidó a másik szobában állt. Seyfert úgy állt az ajtóban, hogy mindkettőt láthatta egyidőben. Mesmer kinyújtotta a kezét a zsidó irányában és vízszintes síkban balról jobbra és jobbról balra mozgatta. Néhány perc elteltével a zsidó arca eltorzult, csípőjéhez kapta a kezét és keservesen jajyeszékelt. Seyfert ezzel nem érte be. „Mit érez”, kérdezte tőle. „Borzasztóan fáj a gyomrom, mintha valaki ide-oda húzná a kezét bennem.” Mesmer keresztbefonta most a karját. Egy pillanatra rá a zsidó is felegyenesedett és megkönnyebbülten sóhajtott fel. Most köröket rajzolt Mesmer balfelé – „most forogni kezd velem minden” – mondta a zsidó.

A kísérletek tökéletesen meggyőzték a hitetlen Seyfert.

Amint visszatért Bécsbe Mesmer, az akkoriban hírneves Paradis zongoraművésznő, Mária Terézia kedvence, jött hozzá kezelésbe. A leány négyéves kora óta vak volt és a leghíresebb orvosok kezelésében sem javult semmit a látása. Mikor Mesmer kezelés alá vette a leányt, látása fokozatosan, napról-napra javult. Az első ember, kit látott, Mesmer volt. Figyelmesen feléje fordította fejét egy darabig, s utána ijedt hangon szólalt meg: „Micsoda szörnyű látvány, hát így néznek ki az emberek!?” Hogy csak a furcsa, lengő mozdulatokat végző Mesmer nem nyerte el a hölgy tetszését, vagy, hogy általában az emberek külseje ellen volt kifogása, az nem derült ki, mert, amikor néhány évre rá a zongoraművésznő Párizsban hangversenyezik – ahol bizonyára számára jó külsejű férfiak is akadtak –, újból elvesztette látását. Tény az, hogy amint ezt apja jegyzeteiben is olvashatjuk, az emberek orra általában elriasztotta. – Micsoda csúnya, közönséges, illetlen testrész – mondta.

1775-ben Mesmer körlevelet intéz a német Akadémiákhoz. Egyik sem válaszol, a berlini Akadémia kivételével és a berlini Akadémia válaszában sem volt sok köszönet. Grimm azt írja a Correspondence Litteraire-ben, hogy Mesmert egyszerűen kiutasították Bécsből és ezért utazott 1778-ban Párizsba. (Ugyanez évnek ugyanazon hónapjában Mesmer érkezésén kívül még egy nagyfontosságú eseményt jegyeznek fel a krónikák. Ugyanekkor történt, hogy Jean-Jeacques Rousseau hosszú idő után először lépett ki zárkózott magányából a szabadba, s ekkor is vesztére, mert a menilmontani úton Saint Forgean úr szelindeke nyakába ugrott és feldöntötte, amint ezt az akkori krónika nem mulasztotta el feljegyezni.) Mesmer érkezése feltűnést keltett. A delejes orvos most a párizsi orvosi karhoz fordult, de itt, ha lehet, még hidegebb fogadtatásra talált. A karból csupán egyetlen orvos, Deslon érdeklődött a magnetizmus iránt. Deslon, miután Mesmer kísérletei végképpen meggyőzik a delejesség korszakalkotó jelentőségéről, mestere hű tanítványául szegődik és elárasztják a párizsi lapokat az egymáshoz írt rajongó levelekkel. Mesmer kórházat rendez be nemsokára. Grimm, amint az szorgalmas újságíróhoz illik, ide is ellátogat, s a következőképpen írja le a furcsa kórtermet. Hatalmas terem közepén kerek asztal áll, az asztalon, kis távolságra egymástól, vasrudak hevernek. A betegek körülveszik az asztalt, s ezeket a kis vasrudakat tartják testük beteg pontja felé. Az egyik a szemének, a másik a fülének, a harmadik a hasának szegezi. Ez a látszólag egyszerű és kevésbé változatos eljárás a legkülönbözőbb hatásokat idézi fel a betegekben. Míg egyesek görcsökben fetrengenek a delej hatására, másokat kiveri a hideg veríték. Többen szünet nélkül ásítanak, ami tudvalevőleg szintén a delej hatására történik.

De Mesmer nincs megelégedve a sikerrel. El akarja hagyni Párizst. Erre maga Antoinette kéri fel, hogy tegyen le szándékáról. Később Mesmer mégis Londonba utazik, hogy az ottani orvosi karnak ajánlja fel felfedezését. Közben Deslon Párizsban megszerzi a másodrangú irodalmi szalonok hölgy közönségét Mesmer tanai számára. A hölgyek az írójelölteket ráveszik, hogy saját hírnevük érdekében a magnetizmus hírnevéért dolgozzanak. Rövid idő múlva a magnetizmus tényleg nagy népszerűségre tesz szert. Deslon kórházát szünet nélkül keresik fel az érdeklődők és betegek. Mesmer, amint értesül erről, visszatért Párizsba, annál is inkább, mivel Londonban részesült az eddigi leghűvösebb fogadtatásban. Megnyitja kórházát és túllicitálja Deslont, mert ő az elsőrangú szalonok hölgyeit nyeri meg ügye számára. A mester és tanítványa között elmérgesedik a helyzet. A lapok megtelnek a két delejező mérgeshangú leveleivel. A két mester belátja, hogy mindezek lényegesen ártanak az ügynek és kibékülnek. De nem úgy a mesmerista és deslonista hölgyek. Végül a két orvos kénytelen megint elválni. Mesmer alá akarja aknázni Deslon delejintézetét és ezért közhírré teszi, hogy 100 000 tallérért kioktatja mindazokat, akik a gyűjtésben kiveszik a maguk részét. Jóval nagyobb összeg gyűlik össze. A titokvásárlók közt ott találjuk Montesquieu, Lafayette, a forradalom előtti idők ismert szereplője, továbbá de Puysegur tábornok nevét. (Ezidőben hangversenyezik Paradis kisasszony Párizsban, „csodálatosan játszik, pedig tökéletesen vak” – írja Grimm és rosszmájúan megjegyzi, hogy Mesmernek bizonyára nem sok örömet okoz a művésznő párizsi szereplése.) Szegény Deslon erősen megrövidül. (És mintha ez Mesmer rajongó életrajzírójának, a kiváló okkult szaktudós Kiesewetternek még mindig nem lenne elég, Mesmer életrajzában Deslont még egy betűvel is megrövidíti, mert minden ok nélkül Eslonnak hívja.) Ugyanekkor Deslon kérésére a francia Akadémia bizottságot nevez ki Deslon módszerének megvizsgálására. A bizottságban többek között Lery, Lavoisier, Guilottin doktor és Jussieu nevét találjuk. Az orvosok közül többen befekszenek a kórterembe és szintén delejeztetik magukat. A jelentésben nem is titkolják el, hogy a delejezés hatását nem érezték és az egyik bizottsági tag migrénje még csak nem is enyhült. Az orvosok jelentésükben elismerik, hogy egyes esetekben bizonyos érthetetlen és ismeretlen módon befolyásolja Deslon a betegeit, de a magnetizmust teljes egészében elvetik és badarságnak tartják. Szerintük azok, akik tényleg meggyógyultak a kezelés folyamán, a kezeléstől függetlenül gyógyul-tak meg. A legtöbb esetben pedig a betegek képzelete működik csak.

A bizottság ítélete nagy port ver fel. Deslon tiltakozik a bizottság eljárása ellen, válaszában többek között azt emeli ki, hogy mindaz, amit a bizottság a magnetizmus ellen hoz fel, bármelyik más orvosi eljárás ellen is felhozható. Egy Servan nevű úr igen szellemesen válaszol a bizottságnak. Nem védi a magnetizmust, csak támadja a bizottság eljárását. Bizonyos kételyeket hagyott benne, írja udvarias hangon, az a mód, ahogy a doktor urak a jelenségeket vizsgálták és az a tény, hogy sok mindent nem vizsgáltak, továbbá igen finoman annak a vélekedésének ad kifejezést, hogy a bizottságot keresésében bizonyára az az egyetlen szándék vezette, hogy lehetőleg semmit se találjanak.

A lapokban egyaránt találunk magasztaló verseket és gúnyoshangú epigrammokat. Mesmer arcképéhez Palissot a következő verset írja:

Íme a szent halandó e század büszke éke,

Pandóra minden nyilát földünkről elseperte,

Száműzve gonosz mérgét a poklok mélységébe.

Jótékony gyógykezednek nincsen párja semerre

Ó ősi epidaurus gyógyító istensége.

Ezzel szemben az egyik epigramma az akkoriban dívó szójátékszellemnek megfelelően az állati magnetizmusban a jelzőt nem arra vonatkoztatja, amire Mesmer, hanem, magukra a magnetizálókra.

Mindenkit joggal érdekelhetne, milyen álláspontot foglalt el Mesmer az ügyben. Mesmer beérte azzal, hogy tiltakozzék az ellen, hogy az Akadémia ítélete alapján – melyet Deslon módszeréről alkotott – az ő eljárására bárminő következtetést is vonjanak.

A fakultás ezzel mit sem törődve, a Mesmert követő orvosokat kizárással fenyegette, mire a 21 orvos közül 17 megtagadta a delejesség tanát. Jussieu, aki a párizsi füvészkert híres tanára és egyúttal a bizottság tagja volt, nem írta alá a bizottság ítéletét. Különvéleményét írásba foglalta. A tapasztalt jelenségeket négy csoportra osztja. Az első csoportban általános pozitív jelenségek szerepelnek. Itt írja, hogy a betegek saját vallomásuk szerint világosan érzik a delejes vezető hatását. Néha hőérzetet kelt, néha fájdalmat okoz. A delejezés külső jelei: ásítás, máskor nyugtalanság, görcs, beteges nevetés. A delejezés végén a betegek gyakran könnyekbe törnek ki vagy hánynak. A második csoportban negatív jelenségekről ír. Itt említi, hogy többen, akiket hely híján a termen kívül delejeztek, nem éreztek semmit. A harmadik csoportba osztja az olyan jelenségeket, melyek a mellett szólnak, hogy a beteg képzelő ereje lényeges szerepet játszik a delejezésnél. Az egyik hölgyet pl. akkor delejeztek, amikor minden figyelmét beteg férjének szentelte, és az illető nem is érzett semmit. Másoknál élénkebb hatást idézett elő, ha Delson puszta kézzel ért hozzájuk, mint ha más orvosok mágneses vasakkal közeledtek feléjük. Minthogy Delson (és Mesmer szerint is) a magnetizált fák is delejesen hatnak, egy beteget a kertben nem delejezett fához vittek. A beteg átölelte a fát és olyan görcsöket kapott, mintha a fa delejes lett volna. A negyedik csoportban említi azokat az eseteket, ahol a beteg képzelőereje nem játszik közre. Egy vak asszony elé állt Jussieu és a mágneses vezetőt a gyomra felé tartotta a nélkül, hogy ezt a hölgy észrevehette volna. A beteg erre Jussieu felé fordult és kijelentette, hogy érzi, valaki magnetizálja.

Kitör a francia forradalom. Mesmer Svájcba menekül, sok pártfogóját és betegét, többek között Lafayettet sem menti meg a guillotintól az, amit Mesmertől tanult. 1798-ban visszatér Párizsba és 1801-ig valószínűleg Versailles-ben élt. A forradalom alatt elvesztett vagyonát csak kis részben tudja visszaszerezni. Visszatér a svájci Frauenfeldbe és hosszú, zavaros mondatokba foglalja mesmerizmusról szóló könyvében szentimentális államelméletét. Elképzelései meglepően sok rokonvonást mutatnak Robespierre elméleteivel. Életrajzírója felveti a kérdést, vájjon Robespierre hatott-e Mesmerre, vagy Mesmer hatása alatt jutott Robespierre ezekhez az elméletekhez.

Mesmer elég részletesen írja le maga a delejező eljárást. Az orvos szemben ül a beteggel, mert így a mágneses hatás lényegesen erősebb. Hogy kettőjük közt kapcsolatot teremtsen, hogy „harmónia” alakuljon ki, írja Mesmer, egy darabig a beteg vállára teszi kezét, s utána többször végigsimítja karját és megfogja a beteg hüvelykujját. Ezt háromszor megismétli. Akkor fejétől egész a lábáig simítja végig a testét és kezét hosszabb ideig a fájó testrészen pihenteti. A simogatásnál a hüvelyk- és mutatóujját vagy tenyerét, esetleg egy ujját vagy tíz ujjhegyét használja. A beteg testét alig-alig érinti. Növeli a hatást az orvos, hogyha az ujja helyett mágneses vezetőt használ, azaz vas, acél vagy ezüstrudat, spanyolnádat vagy üveget. Mesmer szerint a megmágnesezett üveg vagy vas a leghatásosabb.

Hogyan delejezzünk?

A mágneses csöbörről is részletesen ír. Száraz és vizes csöbröt különböztetünk meg. Az utóbbi az olyan csöbör, melyet mágneses vízzel telt üvegekkel töltünk meg és a hézagokba üveg vagy vastörmelékeket öntünk. A száraz csöbör üveggel, vastörmelékekkel, homokkal és salakkal van megtöltve. A csöbör közepéből vasrúd áll ki és erre hosszú zsinór van erősítve. A betegek a csöbör köré ülnek és a kötelet fájó testrészeikhez szorítják és közben hüvelykujjaikat összeérintik. A csöbörből kiálló hajlított vasrudakat is beteg testrészeikhez szorítják és a delej hatására a szimptómák előbukkannak, krízis áll elő, és végül bekövetkezik a gyógyulás. A kezelés folyamán a beteg belső látása is kifejlődik. Kis, hordozható csöbröket is készített Mesmer és ezeket a nem hordozható betegek ágya alá állították. A legjobb hordozható csöbör szerinte higannyal töltött palack. Az epileptikusokat fejük búbjától az orruk hegyéig magnetizálta Mesmer félkezével, másik félkezével pedig a fejbúbjától a tarkójáig. Gutaütésnél az egyik kezével a beteg mellét és szívgödrét, másik kezével a beteg hátgerincét magnetizálta. Fülfájásnál, süketségnél vagy némaságnál a beteg feje fölé tekeri a kötelet, és a beteg szájába teszi a magnetizált vasrudat. Bőrbetegségeket mágneses vízzel gyógyított. A csöbör kötelét itt is felhasználta. Daganatokat, sebeket hasonlóképpen gyógyított. Fejfájásnál a beteg homlokát és gyomor környékét delejezte. Fogfájásnál az alsó állkapcsát, fej görcsnél a gyomrot és halántékot, és altesti bántalmaknál mindig a beteg testrészt stb. stb.

Mesmer fákat is magnetizált és ezek a fák azután mintegy élő mágneses csöbrök hatottak. A mágnesezés céljaira legjobban erős fenyőfák, szilfák vagy bükkfák feleltek meg, különösen, ha sűrű lombozat és kevés csomó volt rajtuk. A fával is szembeállt, jobb és balkezével ellentétes pontokon érintette meg a törzsét, hogy ellentétes pólusok keletkezzenek a fában. A fa egy hónapig megtartotta mágnesességét. Mesmer szerint egészségesek is érezték a fa delejező erejét.

Németországban közben egyre terjed a mesmerizmus. A német romantikus orvosok nagyszámban csatlakoznak az új elmélethez. A porosz udvarnál előkelő pártfogói akadnak. Maga Von Hardenberg kancellár (Novalis nagybátyja) is támogatja Mesmert. III. Frigyes Vilmos 1812-ben bizottságot nevez ki és a bizottság dr. Wohlfart vezetésével meglátogatja Mesmert Frauenfeldben, és rajongással teli hangon számol be látogatásáról. Ő írja le, hogy hogyan gyógyított meg az immár 78 éves Mesmer egy 17 éves, súlyosan beteg fiatal lányt.

1814-ben Mesmer Meersburgba utazik, hogy rokonai mellett éljen. Egy cigány asszony ugyanis azt jósolta, hogy 81 éves korában fog meghalni, ugyanaz a cigány asszony, aki az akkor dúsgazdag Mesmernek megjósolta vagyona elvesztését és valóban 1815. március 5-én Mesmer rövid szenvedés után jobblétre szenderült. Mágikus ábrákkal tarkított sírkövet emelnek neki. Isten szeme, háromszög, nap, hold és más hasonló ábrák veszik körül a nevét. Még 1856 körül akadnak olyan haragosai, akik halálában sem békülnek ki vele, és lerombolják a sírját.

MESMERIZMUS MESMER ELŐTT

Grimmék a mesmerizmust úgy fogadták, mint a sok százados sírjából feltámadt mágikus gyógykezelést és valóban, Mesmer gyakorlatában nincsen úgyszólván egyetlen olyan elem sem, melyet nem ismertek volna már a régiek is. Az úgynevezett mesmerizált fürdőkkel, az úgynevezett akkáddoknál is találkozunk. Mesmer ugyanis gyakran fürdette betegét előzőleg mágneses vezetővel megkevert vízben. Akkád feliratokon a következő előírást találjuk:

Töltsünk meg egy edényt vízzel.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - (olvashatatlan sor.)

Állítsunk be egy fehér cédruságat. Vezessük belé Eridhu istennek varázsát.

.

.

.

és nyújtsuk ezt a vizet az embernek.

Az okkult tudományok nagy tudósa, Ennemoser szerint Isis keze, melyről Apuleius ír, szintén magnetikus varázscélokat szolgál. Ilyen hasonló aranykezek, melyeket ó-franciában királyi kezeknek hívnak a bizánci, karoling és frank királyok jelvényei közé tartoztak és igen nagy gyógyítóerőt tulajdonítottak nekik. Már az ótestamentumban is feltűnően gyakran szerepel az Úr keze. Elisa kimondottan mesmeri módszerrel támasztja fel a tetszhalott gyereket. Kézrátevéssel gyógyítanak a próféták és gyógyít maga Jézus is az Ótestamentumban. Jézus kezét a gyermekek fejére fekteti, a süketnémát szintén keze érintésével gyógyítja meg, és Márkus is így ír az apostolokról.

A rómaiak a mutatóujjat medicusnak, orvosnak hívták, és Solon mondta: „…és akit keserűen kínoz a súlyos betegség az érintessék meg és gyógyultan kel fel.” Hasonlóképpen írja Martialis: „A varázslónő ügyes keze végig fut a testen és vizet hint a test részeire.” Plautus: „Mintha kinyújtott kézzel altattam volna el.” Aelius Partianus szerint Hadrianus császár vízkórosokat érintéssel gyógyított.

Az írek nemzeti szentje, Patrick is, érintéssel gyógyította a vakokat. Szert Bernát, Szent Margit, Szent Katalin, Szent Erzsébet és más szentek szintén gyógyítottak érintéssel. Szent Ottilia is karjai közt tartja a leprást és a leprás meggyógyul. A Snorro Eddában Olaf kézrátevéssel a beteg Egillt gyógyítja. Az angol és francia királyok századokon keresztül érintéssel gyógyítják a golyvát. Angliában először hitvalló Edward, Franciaországban pedig I. Fülöp gyógyít golyvát. Ez az adomány öröklődik, s fiúról-fiúra száll. A XVI. században heves irodalmi harc tört ki e körül az adomány körül. William Tooker angol orvos az angol királyok számára követeli ezt az előjogot. Ezzel szemben Andreas Laurent, a montpellier-i egyetem kancellárja, azt állítja De mirabili strumas sanandi vi solis gallis regibus concessa című munkájában, hogy Isten a francia királyokat áldotta meg ezzel a képességgel. A golyvagyógyításnak hatalmas irodalma van.

Az első szigorúan mai értelemben vett mesmeristával 1628-ban találkozunk. Valentin Greaterakes, ír nemes ember, az első delejező. Azt álmodja egyszer, hogy érintéssel golyvát képes gyógyítani. Eleinte nem törődik álmával, de miután sikeresen magnetizálta saját feleségét, másoknál is megpróbálkozik, s itt is hasonló sikereket ér el. 1665-től kezdve a legkülönfélébb betegségeket gyógyítja kézrátevéssel. Egy évre rá a király Londonba hívja. Ő rendezi be ugyancsak az első magnetikus klinikát is. II. Károly udvari prédikátora, Glanvill szerint, Greaterakes egyszerű, szívélyes, jámbor ember volt, akitől távol állt mindenféle hamisság.

A XVIII. század híres delejezője Johann Gassner volt. Képességéről hamarosan értesülnek az emberek, és 1775-ben az ellvangeni prépost magához hívatja, hogy gyógyítsa meg vakságát. Gassner letelepedik itt, és rövid időre rá mindenfelől Ellvangenbe áramlanak az emberek, és a csendes kis város olyanná lett, mint valamilyen fürdőhely főszezonban. Bourgeois abbé részletesen írja le Gassner nem egy kezelését. Két epileptikus fiatal leányt vezettek eléje. Gassner csendes, nyugodt parancsait a fiatal leány szervezete habozás nélkül hajtotta végre. Agitetur brachium sinistrum! – mondta a delejező. A fiatal leány arca eltorzult a fájdalomtól és ujjai görcsösen kifordultak. – Cesset ista agitatio – szólalt meg a hipnotizőr, és a kar visszahullott természetes helyzetébe. Gassner parancsára ellepte a hideg veríték a leányt, keze jéghideggé vált és fogai vacogni kezdtek. Éppen így engedelmeskedett Gassner szavának a láz is. Parancsszóra a leány érverése megkettőződött. A legfurcsább, és Bourgeois leírása szerint a legijesztőbb látvány az volt, mikor Gassner parancsára a leány halottá változott át. Merev, dermedt testtel a körülállók karjába dőlt, a szeme kinyílt, álla leesett, az orra megnyúlt. Gassner parancsára egy perc alatt felébredt később halálos dermedtségéből. Az ingolstadti egyetem bizottságot küldött ki, hogy Gassner tevékenységét szakorvosok is szemügyre vegyék. A bizottság meggyőződött, hogy Gassner valóban rendkívüli és természetfölötti dolgokra képes, és véleményét terjedelmes okiratban fekteti le.

A felvilágosultak természetesen a csodaorvos engesztelhetetlen ellenségei maradtak. Don Ferdinánd Sterzinger, a müncheni akadémia tagja, egyike volt Gassner legádázabb ellenségének. Rágalmazó és szidalmazó röpiratok és újságcikkek seregével árasztotta el az orvost. A müncheni tudósok kérésére végre elhatározta, hogy személyesen győződik meg Gassner képességeiről. Ellvangenbe utazott és élményeit jegyzőkönyvbe foglalta. Ez a jegyzőkönyv rendkívül szórakoztató olvasmány. Sterzinger végig azt igyekszik bebizonyítani, hogy mindaz, amit saját szemével látott és leírt, képtelenség, tehát meg sem történhetett. Különösen szerencsétlenül végződött a kiváló szaktudós számára Von Erdt báróné kezelése. Gassner Jézus nevében munkához látott, megfogta a beteg fejét, és jobb tenyerével végigsimította homlokát, balkezével pedig ugyanakkor tarkóját érintette meg. Hüvelyk- és mutatóujjával ott szorította meg a beteg fejét, ahol állandóan kínzó fájdalmat érzett. Parancsára a báróné oldalszúrást kapott és fájdalmában fogát csikorgatta. – Megvan – kacagott fel Gassner –, megfogtuk a démont. Cesset – mondja –, és a beteg fájdalma tényleg azonnal elmúlt. Most azt parancsolja éles, ellentmondást nem tűrő hangon, hogy veszítse el az eszét. „Összevissza beszélt lehetetlen dolgokról ettől a perctől fogva a báróné, és igen furcsa módon viselkedett” – írja szűkszavúan az akadémikus, és nem is hajlandó erről a furcsa viselkedésről bővebb felvilágosítást adni. Most dühös lesz, hangzott a delejező parancsa, és ez az utolsó parancs vált végzetessé Sterzinger számára. A beteg dühtől eltorzult vonásokkal ugrott fel a díványról, és vérben forgó szemekkel, előrenyújtott karokkal, ragadozó ujjakkal közeledik a felvilágosult tudós felé. Sterzinger, amint írja, nyugodt mosollyal fordult a bárónéhoz és néhány rövid szóval tudtára adja, hogy nincsenek démonok, és, hogy ő a maga részéről nem fél az ördögtől. Mindez úgy látszik nem nyugtatta meg a beteget, mert alig fejezte be a mondatot, máris nekiugrott a nyugodtan mosolygó, változatlanul felvilágosult Sterzingernek és meglehetősen súlyos testi sértéseket ejtett rajta.

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ

HISZÜNK-E MA?

SZOMNAMBULIZMUS, SPIRITIZMUS, MESMERIZMUS

A Romantika álma

A sziderikus ember

Racionalizmus

SZOMNAMBULIZMUS, JÓSÁLMOK, TÁVOLBALÁTÁS ÉS HASONMÁSOK

Jósálmok

Megérzés

A prevosti látónő

Távolbalátás

KÍSÉRTETJÁRÁS A ROMANTIKA IDEJÉN

A SPIRITIZMUS TÖRTÉNETE. ELMÉLETEK

FRANZ ANTON MESMER

Hogyan delejezzünk?

MESMERIZMUS MESMER ELŐTT

MÁGIA ÉS A TITKOS TÁRSASÁGOK

RÓZSAKERESZTESEK

Világ vége

Rózsakereszt

Hol vannak a rózsakeresztesek?

Európa megrémül

Feltűnnek a rózsakeresztesek

A tudomány vallása. Panzófia

Ki a Fáma szerzője? (Filológusoknak.)

Tréfa volt?

A rózsakereszt utódai

Mi is történt?

SZABADKŐMŰVESEK

ILLUMINÁTUSOK

FEHÉR LÓTUSZ

ALKIMISTÁK

Titokzatos idegen

Szélhámosok

Dionysius Sacharias

Prága

Aki nem tudott meghalni

Nicolas Flamel

Egy metszetről

MAGYAR ALKIMISTÁK

Magyar alkimista nő

Alkímiai mise

ALKÍMIA

Alkímia a kínai filozófiában

A görög filozófiában

Filozófia és kémiai gyakorlat

Arab alkímia

Az alkímia visszatér Európába

Az alkímia titka

AZ ALKÍMIA MAI SZEMMEL

TERMÉSZETES MÁGIA (MÁGIA NATURALIS)

Mágikus földrajz

Mágikus térképek

Kihalt állatfajták

Mandragóra

Csodálatos néptörzsek

A Paradicsom felé

Mágikus állattan

Mágikus ásványtan

Mágikus meteorológia

A föld és az égbolt

ASZTROLÓGIA

Mi a horoszkóp?

KOS-típus (kb. III. 21.–IV. 21.)

BlKA-típus (IV. 22.–V. 21.)

IKREK-típus (V. 22.–VI. 21.)

RÁK-típus (VI. 22.−VII. 22.)

OROSZLÁN-típus (VII. 23.–VIII. 22.)

SZŰZ-típus (VIII. 22.–IX. 22.)

MÉRLEG-típus (IX. 23.–X. 23.)

SKORPIÓ-típus (X. 24.–XI. 22.)

NYILAS-típus (XI. 23.–XII. 21.)

BAK-típus (XII. 22.–I. 20.)

VÍZÖNTŐ-típus (I. 21.−II. 18.)

HALAK-típus (II. 19.–III. 20.)

Az asztrológia rövid története

Zsidók

Egyiptomiak

Görögök, latinok

Asztrológia a középkorban

Újkor

PLINIUS (MÁGIKUS ORVOSTUDOMÁNY)

ALBERTUS MAGNUS (MÁGIKUS NÖVÉNYTAN ÉS ÁSVÁNYTAN)

A tudós

Természetes varázs

Mágikus növénytan

Drágakövek ereje

Talizmánok

Híres talizmánok

PARACELSUS

Az orvos

Bázelben

A modern orvos

A katedrán

A mindenség titkai

A szerelem, Paracelsus kozmológiájában

Mikrokozmosz és makrokozmosz

A múmia. A boszorkányság fiziológiája

A homunculus

A betegségek okairól

Homály

Az ellenfelek

Paracelsus tovább utazik

A TERMÉSZETES MÁGIA RECEPTKÖNYVE

KABBALA

A kabbala metafizikája

Kabbalista anthropológia

Kabbala erotikája

Eros eretnekei

PRAKTIKUS KABBALA

Életszabályok

A kabbalista jóga

Az Arj

Rabbi Jehuda Lőw és a Gólem

A gólem munkában

A gólem ír

A gólem dühöng

A gólem halála

NEKROMANTIA (HALOTTIDÉZÉS)

BOSZORKÁNYSÁG, VARÁZSLÁS

Boszorkány szombat

A boszorkánymesterség

Meglepetés

Alvilági összeesküvés

Inkvizíció. A boszorkányság mint jogi probléma

Fekete mise

Gnózis

Simon mágus

Krisztus a mágus

A boszorkánymesterség

Impotentia ex maleficio

SZERELMI VARÁZS

Bájital

Rontó varázs

EMBERFARKAS

HOLDRABLÓK

KRISTÁLYMÁGIA

TEURGIA (ÖRDÖGIDÉZÉS)

Teurgikus praxis

Faust doktor

Faust lázasan kérdez,

Démoni látogatások

Asszony pedig nem kerül a házba,

Utazás a pokolban, az égben és a földön

Nagy Sándor vörös szakálla, az agancsos lovag és más csodák

Az udvarhölgyek felhúzzák a szoknyájukat és szégyenkeznek

Diáktréfák

Az utolsó éjtszaka

Az ördögidézés mestersége

Kékszakáll

Az ördög, mint orvos

Az ördög, mint pásztor

Aki az ördögben apát keresett

A MÁGIKUS KULTÚRA FELÉ

A jóga

A jógi életrendje

A jóga gyakorlása

A jógi erőforrása

A jóga és Buddha

EGYIPTOM

A halott útja

MÁGIKUS KULTÚRA

A mágikus kultúra mindennapi élete

A halottak tovább élnek

Az álom perspektívája

A MÁGIA TUDOMÁNYOS ÉS A TUDOMÁNY MÁGIKUS ÉRTÉKELÉSE

JEGYZET ÉS BIBLIOGRÁFIA