Erdélyi János

Útilevelek, naplók
1844–45

Válogatta, szerkesztette és a bevezető tanulmányt írta

T. Erdélyi Ilona

Borítóterv: Papp Norbert

Válogatta, szerkesztette és a bevezető tanulmányt írta: T. Erdélyi Ilona

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Erdélyi János Úti levelek, naplók, Gondolat, 1985.

© Tarandus Kiadó, 2012

© T. Erdélyi Ilona, 2012

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross G. út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó harmincnegyedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Kovács Attila Zoltán

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Nyomdai előkészítés: Interneon Kft.

Nyomdai kivitelezés: Print Invest Magyarország-H Zrt.

9027 Győr, Almafa u. 13.

Felelős vezető: Ványik László elnök-vezérigazgató

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

EPUB ISBN 978-615-5261-09-1
PRC ISBN 978-615-5261-08-4

ELŐSZÓ
Erdélyi János úti írásai

Arany János, amikor akadémikustársa, Erdélyi János halálát 1868 januárjában bejelentette az Akadémián, így emlékezett rá: „A hírlapok meghozzák a döbbentő tudósítást, a család gyászjelentése is megérkezett: Erdélyi János nincs többé! Sérteném a perc hangulatát, s a jelenlévők érzelmeit, ha részletes adatok felsorolásába ereszkedném arra nézve: ki volt ő. Majd ha eljön a kegyeletes visszaemlékezés órája, midőn felszámítjuk a veszteséget, melynek e pillanatban csak a súlya borít el. Ami leginkább fáj, az, hogy e jelesünk – mint előtte annyi más – még szinte nem vala túl élete munkabíró delén, s ő a munkát nem csak bírta, hanem egész lélekkel teljesíté is.

Költő, műbíró, bölcsész: e három jelenség összhangzatban fejlett és jutott érettségre nála: mint költő néhány darabjában senki mögött nem – mint műbíró az egyetemest a nemzetivel kapcsolva mindenkor a jelen színvonalán áll, s tetemes része van benne, hogy költészetünk a hazai föld érintése által megizmosodjék –, mint filozóf éppen hazai bölcsészetünk kisded pantheonjának oszlopait rakja vala, midőn a kérlelhetetlen halál a még csak 54 éves férfiút e hó 23-án oly váratlanul kivágta sorainkból. Legyen áldott emlékezete!”

Erdélyi János 25 éves volt, mikor a Tudós Társaság – Az Akadémia – költészete elismerésül 1839-ben tagjai közé választotta. Három évvel később a Regélő Pesti Divatlap kiadója, szerkesztője, a Kisfaludy Társaság tagja, 1843-tól a titkára, és az irodalmi élet egyik legaktívabb szervezője. Mint kritikus elvi következetességgel, személyes érdekekre és érdemekre nem tekintő pártatlansággal, igényességgel lépett fel. 1845-ös Vörösmarty-tanulmánya hozta meg számára az igazi elismerést, amikor Vörösmarty, Bajza és az egész íróvilág kifejezésre juttatta tetszését. Az író harmincéves volt, amikor hozzáfogott 1841-ben megfogalmazott nagy tervének megvalósításához: a magyar népköltészet „ereklyéinek” megmentéséhez. Első lépésként 1844-ben kibocsátotta országos felhívását. Az eredmény igazolta vállalkozásának időszerűségét. Az ország számos részéből rövid idő alatt olyan gazdag anyag érkezett, hogy 1846 januárjában már megjelenhetett szerkesztésében és a Kisfaludy Társaság kiadásában a Magyar Népköltészeti Gyűjtemény Népdalok és Mondák című első kötete. Még kettő követte ugyanezzel a címmel, 1851-ben pedig a lankadatlan munka eredményeként a Közmondások Könyve.

Erdélyi János nemcsak a gyűjtés megindításával, szervezésével, és a kötetek szerkesztőjeként írta be nevét művelődésünk történetébe. Népköltészeti írásaiban kifejtett elméleti felismeréseivel, történeti áttekintéseivel, a népi kultúra perspektíváinak felvázolásával új utakat tört, mint azt Kodály Zoltán is megállapította. Munkássága segítette a magyar irodalom megújulását, a népnemzeti iskola kibontakozását, végső következményeiben pedig a nép társadalmi, politikai törekvéseinek megismertetését, népszerűsítését és elfogadtatását.

1844–45-ös hosszabb külföldi útja után írói pályájának jelentős állomása volt, amikor 1847-ben ráruházták a Kisfaludy Társaság kritikai lapjának, a Magyar Szépirodalmi Szemlének szerkesztői tisztét. Szerkesztőbizottsági társaival, Henszlmann Imrével és Toldy Ferenccel együtt bevezették a névtelenség elvét, azaz névaláírás nélkül közölték a kritikákat, hogy a személyeskedésnek még csak a gyanúja se férkőzhessék írásaikhoz. Szigorú, igényes, elméleti megalapozottságú, következetesen elvi bírálataiktól azt remélték, hogy megpezsdítik a hazai kritikai életet, formálják, s önművelésre nevelik íróinkat. Nem így történt. Íróink jó része, elsősorban az Életképek írói, élükön Jókai Mórral, fölháborodottan fogadták a „Szemle urainak” elveit és írásait. Visszautasították azt a kritikusi felfogást, amely stúdiumot követel az írótól, és ahelyett, hogy csak a „gyöngyöket” hozná felszínre, észreveszi és megrója a hibákat.

A kudarc elkedvetlenítette Erdélyit, és mivel a Szemle megszűnt, 1848 júniusától Bajza utódaként elvállalta a főigazgató, Ráday Gedeon mellett a Nemzeti Színház vezetését. Erdélyi drámaíróként, fordítóként, „drámabíróként” és kritikusként már korábban kapcsolatban állott a színházzal, és ismerte a művészek világát. A forradalmi idők veszedelmei közepette erélyével, szervezői képességével több ízben megmentette a társulatot a széthullástól, a színházat a pusztulástól.

1849. június 19-től régi barátja, Szemere Bertalan felkérésére a Respublica című lapot szerkesztette. Ugyanez év júliusában el kellett hagynia Pestet. Egy évig bujdosott Felső-Zemplénben: okkal rettegett a bosszúra éhes új hatalom megtorlásától.

Pályájának második szakasza 1850 őszén kezdődött, amikor Pestre visszatérve „a hirtelen németté lett városban” próbált megélhetést találni. Az elszegényedett, megfogyatkozott magyar közönség nem tudta eltartani régi és tekintélyes íróit. Aki pedig hű maradt önmagához, és elutasította a kecsegtető, ám gerincet hajlító ajánlatokat, nem tehetett egyebet, vidéken várta be a jobb időket. Erdélyi János is így cselekedett: 1851 novemberétől a sárospataki főiskola, az egykori alma mater filozófiaprofesszora. Életének sárospataki korszaka külsőségekben kevésbé látványos; annál jelentősebb filozófiai, esztétikai, kritikai és tudományszervezői tevékenységében.

Az 1850-es évek első felének Sárospatakjára a főiskola megtartásáért folytatott küzdelmek súlyos terhe nehezedett. A császári tanügyi hatóságok egységesítő és kíméletlenül németesítő törekvései a protestáns kollégiumokat és református egyházkerületeket egyaránt nagy próba elé állították. Erdélyi vezető szerepet vitt ezekben a harcokban: országos neve, tekintélye, határozott, következetes, ugyanakkor higgadt érvelése kemény ellenféllé tette. Néhány társával megalapította a Népiskolai Könyvtárat, hogy kivédhessék az új egységes tankönyveknek az iskolákra erőltetését. Oroszlánrésze volt a főiskolai nyomda korszerűsítésében. A létüket fenyegető veszélyek múltával, a politikai zaklatások csökkenésével már újabb gondolat foglalkoztatta: az, hogy a Bach-korszak Pestjének ellensúlyozására Sárospatakból, a hazai reformátusság és a Rákócziak ősi fészkéből miként teremthetnek tudományos központot. A szellemi erőket gyűjtő és összefogó mágnesként 1857-ben Sárospataki Füzetek címmel tudományos folyóiratot alapított. Hasonlóan gondolkodó társaival együtt sikerült mozgásba hozniok és Patak körébe vonniok az ország szellemi erőinek jelentős hányadát.

Mindeme munkája nagy terheket rakott Erdélyi vállára. És ő mégis győzte a munkát: sorra-rendre jelentette meg tanulmányait, cikkeit. Amikor 1868 januárjában, 54 esztendős korában szívbénulásban elhunyt, sok terve megvalósulatlanul maradt. Nem fejezhette be megkezdett munkáit – többek között Bacon-tanulmányát, esztétikaszintézisét, világirodalom-történetét stb., de még így is roppant gazdag életművet hagyott hátra.

Az író jól ítélte meg munkásságát, amikor leveleiben, népköltészeti, filozófiai tanulmányaiban „törzsöknek” nevezte, alapozáshoz hasonlította tevékenységét. Valóban a kor nagy szellemi alapítói közé tartozott. Írói és tudósi munkájával mindvégig arra törekedett, hogy mélyebbre szántsa a magyar művelődés barázdáját. Meggyőződése volt, hogy a nép műveltségének emelése, a hazai művelődés szélesítése nélkül, pusztán vékony elitkultúrára támaszkodva, nem oldhatjuk meg nemzeti feladatinkat. Így fogalmazott: „Az én gondolataim az irodalomról (hozzátehetjük: filozófiáról, zenéről, tudományról) nagyobb körűek, mint a legtöbb emberé, s ha a népben akarnék alapot vetni az irodalmi ösmereteknek, nem annyit tesz, mintha nagy feneket akartam volna terveimnek keríteni, hanem mivel jól tudom, hogy szűk alapon nagyság nem emelkedhet.”

Erdélyi János itt közlésre kerülő úti írásai a hazában és a nagyvilágban tett utazásainak dokumentumai, egy-két kelet-európai értelmiségi szellemi kalandozásainak, „citoyenné”, európai horizontú polgárrá érésének bizonyítékai.

Abban, hogy az író kora legképzettebb és legvilágosabban látó férfiai közé emelkedhetett, nagy szerepük volt ezeknek az utazásoknak. Írói és emberi látókörét nem csak az „élet iskolája”, azaz küzdelmes élete, hanem Nyugat-európával való megismerkedése is tágította. Hitte, amit ifjúságának mestere, Herder írt 1769-es útinaplójában az utazás hatását méltatva szellemi fejlődésére. Ekkor vált „szobatudósból…a tanult íráskodás tintatartójából…a művészetek és a tudományok szótárából, a papírok és könyvek tárolóhelyéből” tevékeny emberré, reformátorrá. Az író azonban az utazás örömszerző mozzanatáról sem feledkezett meg: „Ha, amikor iskolát jártam, megvolt azon örömem, hogy minden nap többet tudtam a könyvben, ha örömem volt, mikor egy verssel többet írtam…éppen úgy örömem jelenleg, ha minden várossal új nézőhely nyílik föl előttem; ember, élet, világ, szokás, balság és elsőség mind ugyanannyi mulattatója lelkemnek.” De vallotta azt is, amit Francis Bacon Moral and civil Essay (Erkölcsi és magánéleti esszé) című művének az utazásról szóló fejezetében kifejtett: „Travel…is part of education…” Az utazás a nevelés része. A nevelésnek és az önnevelésnek erre a módjára bizony Erdélyinek is szüksége volt. Az Ung megyei nagykaposi telkesjobbágy fia az akkori társadalom mélyéből jött. Derékroppantó harcokat vívott meg, óriási belső erőket szabadított fel, hogy – a népmesék legkisebb gyermekeként – megküzdjön a társadalmi előítéletek, a nemesi gőg, a kínzó szegénység sárkányaival, s kitörjön a körből, amelybe a feudális rend hierarchiája zárta. A hazátlanság és a magányosság árnyékolta be ifjú éveit. Nem volt paraszt és nem volt úr, lent és fent egyaránt idegenkedés vette körül. Sokáig csak a szellem birodalmában, a könyvek között talált önmagára. Szülei papnak szánták. A 16 éves ifjú ugyan nem öltötte fel – anyja bánatára – a tógátus diák, a majdani papok talárját, de megőrizte a szolgálat gondolatát, sőt kitágította körét. Ő nem egy gyülekezet, hanem egész népe szolgálatát vállalta magára.

Az iskolai és az instruktori években „vándornak” érezte magát, akit gyötört az otthontalanság. Sokat szenvedett tőle, de hozzászokott a függetlenséghez, és ez nagy erőforrást jelentett számára. Nem volt mit veszítenie, és soha nem kellett önmagával szembekerülnie. A férfi pedig már tudatosan kelt útra, hogy az országot és népét megismerje, megismertesse. S miután ezt csak „tengelyen” járva érhette el, sokat volt úton.

Olyan író lett, aki nyitott szemmel járta az országot, s aki a hazai műveltség körének szélesítésével, a nevelés és az önnevelés, az ismeretszerzés és az önismeretre ébresztés szükségességének unos-untalan ismételgetésével politizált. Széchenyi feltétlen híve és tisztelője, eszméinek követője volt. Míg a gróf a nemesi világ felett állva láthatta oly élességgel a hazai valóságot, az író alulnézetből, a kisemmizettek szemével nézett és bírált. Amikor pedig 1841-ben Kossuth hívta maga mellé a Pesti Hírlaphoz, Erdélyi megköszönte, de elutasította az ajánlatot. Nem akart politizálni, író maradt. Íróként észlelte a veszedelmet, és hívta fel a figyelmet „a sebes közlekedés” terjedésével járó veszélyekre, s arra, hogy az ország nem készült fel az eljövendő változásokra. Mindez teljes fényességgel akkor fogalmazódott meg benne, amikor nyugat-európai utazásai alatt összevetette a hazai valóságot az ott látottakkal. Látóköre szélesedével tágult szemléletében a haza fogalma. Külföldi tapasztalatai, a szabadságharc és a forradalom eseményei után keletkezett írásaiban már a Duna-táj népeinek közösségét emlegette, azt keresve, ami összeköti az ősi Ister meghatározta földrajzi egység közös történelmi múltú népeit. A valóság megfigyelésére, a látottak realista ábrázolására korábban is volt hajlama, de nyugati utazását követően szinte már kötelességének érezte az önmagunkkal szembesítést. Az igazság keresésének higgadt eltökéltsége, a megtalált igazság kimondásának lázas szenvedélye vezette.

Erdélyi János úti írásait tartalmazó kötetünk két nagyobb részre oszlik. Az első a hazai beszámolókat tartalmazza, köztük a Pesti Leveleket, amelyeket az író a kolozsvári Erdélyi Híradónak küldött. Ezekben a fővárosi politikai és kulturális életről tájékoztatta a Királyhágón túli olvasókat. A második rész az 1844–45-ös nyugat-európai utazás dokumentumait: úti leveleit, egy tervezett, de meg nem írt útleírás kidolgozott fejezeteit, valamint az utazás alatt írt feljegyzéseket, naplórészleteket gyűjti egybe.

A könyv gerincét az 1842-es alföldi, illetve az 1844–45-ös külföldi utazás darabjai alkotják. Mindkettő esetében egy tragikus esemény a késztető ok, s a menekülés kényszere kergette el Pestről. Egyévi boldog házasság után „gyermekágyi lázban” meghalt Vachott Kornélia, az író „imádásig szeretett felesége”. Erdélyi és nyolcnapos kislánya árván maradtak. Amint elrendezte kislánya sorsát, elhagyta a várost. Sógora, Vahot Imre volt az útitársa. 1842. május 1-én indultak, és június 17-én érkeztek vissza Pestre. Szolnokon, Debrecenben, Nagyváradon, Békéscsabán, Aradon és Déván át értek Kolozsvárra. Déván írta Erdély földjén című versét. Kolozsvárról nem küldött beszámolót, Erdélyország fővárosában töltött napjaira nem annyira a várossal, mint inkább az írókkal, és a szellemi élet vezetőivel való találkozása nyomta rá bélyegét. Legfontosabb a Kriza Jánossal és Szentiváni Mihállyal való megismerkedése volt. Ez utóbbitól népdalokat kért és közölt a Regélő Pesti Divatlapban. Kolozsváron találkozott Teleki Domokossal: három évvel később a gróf felkérésére írta Pesti Leveleit.

Az Úti képek elevenen, színesen számolnak be az utazása körülményeiről, a meglátogatott vidékekről, és emberekről. Nagy megjelenítő erővel ábrázolják az alföldi tájat, a puszta lakóit, éghajlatát, növény- és állatvilágát. Erdélyi humora, derűs kedélye is megcsillan ezekben a friss, életszerű leírásokban. Képeinek szimbolizáló hajlama, szokatlan hasonlatai ma is megragadóak. Ilyenszerű frissességgel, élményszerűséggel jobbára csak ebben a műfajban találkozunk. A kor ízlése megkötötte az írók kezét, s amint regényen, elbeszélésen, főleg pedig értekező prózán dolgoztak, nehézkessé, mesterkéltté vált kifejezésmódjuk. Az Úti képek divatot teremtettek, felkeltették az érdeklődést az addig semmibe vett síkság iránt. Felmagasztosították a kocsitengelytörő útjairól, zsíros hajú pásztorairól, félelmetes betyárjairól ismert Alföldet. Erdélyi ezt a lenézett tájat a szabadság hazájának nevezte, ahol semmi sem korlátozza a tekintetet. A kor népszerű lapjában, a Regélő Pesti Divatban megjelent írások esztétikai szabályoknál, vezércikkeknél többet tettek a magyar népi alakok, a népköltészet és a népdalok legigazibb szülőföldjének tekintett táj népszerűsítésére.

Az alföldi utazás sokat jelentett az író számára is. A kaposi és a pataki emlékek, az elméleti stúdiumok után élményszerű találkozása a népköltészettel és a népzenével új ösztönzést adott neki. A dátumok sokatmondóak: Erdélyi János 1842 júniusában tért vissza Pestre, és ugyanaz év novemberében a népköltészetről értekezett a Kisfaludy Társaságban tartott székfoglalójában.

Az olvasót, aki az úti képeket forgatva meglehetős tájékozottságra tesz szert a reformkori hazai utazás viszonyait, a társaskocsik és a fogadók adta kényelmet illetően, bizonyára az is érdekli, mennyibe kerülhetett ez a hathetes belföldi „turistaút”. A véletlen segítségével választ adhatunk a kérdésre. Erdélyi ez időben ugyanis több-kevesebb gondossággal vezette kiadásait Számadáskönyvében, amely szerencsés körülmények következtében fennmaradt, és átvészelte 140 év viszontagságait.

A ma már ritkaságszámba menő adatok megismertetnek a reformkori életmód némely vonatkozásával. E hat hét alatt az író 291 forint 20 krajcárt költött. (Nagy értéke volt a krajcárnak, ezért azt is feltüntette!) Egy évvel későbbi kéthetes pozsonyi és bécsi útján 127 forintot adott ki. És még egy utazási adat: 1841. október végén az író hazautazott – Sárospatakon át – Nagykaposra, hogy megadja édesanyjának a végtisztességet, részt vegyen temetésén. Ez az út 43 forint 45 krajcárba került. Összehasonlításként közlünk néhány árat: az író négy szobás pesti, belvárosi lakásának (Feldunasor 2. II. az „új híd”, azaz a Lánchíd mellett) negyedévi bére 100 Ft volt, 4-5 személyes háztartásában a havi konyhapénz 40-50 Ft körül mozgott. Egy szakácsné havi bére 8 és 12 Ft, egy pesztonkáé 4 és 6 Ft körül járt. És még néhány ár a vendéglátóiparból, illetve szolgáltatások köréből: vendéglői reggeli 12 kr, ebéd 30 kr, vacsora (leves, hús, „vastag étel” [főzelék], tészta, bor) 35 kr, egy öl fa behordva a pincébe és felvágva 27 Ft, feredőzés a Császár fürdőben 3 Ft 11 kr, egy „Kalap utcai huncfut”, azaz „özvegy férfiak felvidítója” alkalmanként 2 Ft 30 kr-t kapott. Ismerjük néhány iparcikk árát is: fél font jó dohány 56 kr, pár férfikesztyű – minőség szerint – 1 Ft 45 kr, és 2 Ft 10 kr között, egy férfinadrág anyaga 16 Ft 30 kr, kalap egyéves kislányának 5 Ft 14 kr, téli férfiöltöny varratása – anyag nélkül – 16 Ft 15 kr, és végül két „luxus” cikk: egy „kávéfőző masina” 10 Ft-ba, egy „sárcipő gummi elast.” 12 Ft-ba került. Valóban luxusnak számíthattak, mert egy konyhaasztal csak 6 Ft volt.

Az író kiadásai mellett lássuk néhány bevételét: 1844 elején jelent meg – saját költségén – verseskötete. Még ez évben mintegy 600 Ft-ot kapott az eladott példányok után. Nagyobb tanulmányért, bírálatért 15-20 Ft közötti összeggel számolhatott. (Egy példát arra vonatkozóan, hogy mennyire nem változtak az árak: 1854-ben – tíz évvel később is – 20 Ft-ot kapott Petőfi-tanulmányáért.) A Regélő Pesti Divatlap kiadójaként, illetve szerkesztőjeként, valamint a Kisfaludy Társaság titkáraként 100 Ft volt a havi jövedelme, ezt írói munkáival egészítette ki.

Az adatokat még sorolhatnánk, de talán ennyi is elég, hogy meggyőzzék az olvasót: az utazás ez időben sem számított olcsó mulatságnak.

Az író hosszabb külföldi utazására, melyről kötetünk második részében olvashatunk beszámolót, 1844. április 20-án indult, amikor felszállt a Galathea nevű hajóra, hogy Máriássy Bélával együtt útlevelüket kiváltsák. Közben megálltak Pozsonyban, ahol nyolc napot töltöttek. 30-án érkeztek Bécsbe, ahol május 15-én megkapták az útlevelüket. 18-án indultak Bécsből. Ez alkalommal is a menekülés, a feledés vágya hajtotta el Pestről. 1844 februárjában „fogzás miatti fejvíz betegségben” meghalt 23 hónapos kislánya, Nellike. A szörnyű veszteségsorozatra, amely 1841 októberében édesanyja halálával kezdődött, nem talált racionális magyarázatot. Úgy érezte, hogy élete más dimenziókba került, valami „démoni új” szólt bele irányításába. Az eleve elrendeltetés, a predesztináció tanán nevelkedett férfi egy gondolatba kapaszkodott: „e rémítő szabadság azért szakadt rá, mert sorsa nagy dolgokra szemelte ki, más utakra vezeti. A kálvini örökség segítette át a legnehezebb heteken: elfogadta, hogy ismeretlen erők irányítják lépteit, és engedelmeskednie kell. Ezt a gondolatot látszott igazolni egy váratlanul érkezett lehetőség. Egykori kedves tanítványa, Máriássy Béla tanulmányai lezárásaképp nyugat-európai útra indult. Amikor volt patrónája, Máriássy Zsigmondné megkérte Erdélyit, hogy kísérje el a fiát, ő habozás nélkül igent mondott. A készülődés, a lelki, szellemi újjászületés reménye jó hatással volt az íróra: ”…lelkem könnyebbül, az idő, mint egy jó orvos, jő és megy, hoz és visz emlékeket, s előkészít arra, hogy mint álom legyen előttem a múlt, mert valósággal, ha még arcomba néz, ki nem tudja sorsomat, nem hiszi, hogy én már ott állok, hol hatvan-hetven éves korában szokott az ember állani, eltemetvén szülőit és szülöttét, el hitvesét is” – mint 1844 márciusában írta barátjának.

Erdélyi nem tervezett semmit. Nem tudta, mennyi időt fog távol tölteni hazájától. Lakását felszámolta, bútorait, könyveit szétszórta, irodalmi lapját, a Pesti Divatlapot – bár csak időlegesen – átadta sógorának, Vahot Imrének. Itthon nem kötötte semmi, haza nem várta senki. Foglalkoztatta a gondolat, hogy idegenben telepedik le, ahol új életet kezd.

Hirtelen vágott neki Európának, itthon nem tudott felkészülni utazására. Ausztriai és németországi tartózkodására nem is igen kellett készülnie. A császárvárost és környékét jól ismerte, a német viszonyokkal is többé-kevésbé tisztában volt, hiszen állandó olvasója volt a német irodalomnak és sajtónak. Az igazi újdonságot Franciaország, Anglia és Itália jelentette számára. Nyelvtudásának egész útja során nagy hasznát vette. Bepillantást nyerhetett a mindennapok életébe. Nem kellett megmaradnia a látszatnál, a felszínen, mint ahogy az utazókkal történni szokott. Ő azt is meglátta, amit néhány kortársa a „felületesség bajnokai”, akik végigszáguldozták Európát, észre sem vettek, mégis kötetnyi beszámolókat írtak kevéske élményiekből, felszínes benyomásaikból. Erdélyi János útja nemcsak időben volt hosszabb, mint általában a kortársi útikönyvek íróié, hanem a megtett kilométerekben is.

Külföldi utazása sokba: mintegy másfél ezer forintba került. Ehhez az összeghez hozzá kell tennünk azonban azt is, amit Máriássy Bélától kapott, és amit Máriássy érte fizetett: útiköltséget, szállást, illetve annak egy részét. Közös útjuk kilenc hónapig tartott. Számolnunk kell azzal a pénzzel is, amit magyar nyelvórákkal keresett Párizsban. Crou hercegkisasszony Magyarországra készült férjhez, és Erdélyi tanította új hazája nyelvére. Az író Máriássy kíséretéért Franciaországban havonta 96 frankot kapott. Összehasonlításként: egy ebéd 2 frank, reggeli 60 centimes, egy pár cipő fejelése 15 frank, ezer bankó forint 1064 frank körüli összeget tett ki. Franciaország jóval drágább volt Magyarországnál, legalábbis ami az élelmiszert illette.

Az utazás – és itt nem a kolostorról kolostorra vándorló barátokra vagy a céhek segítette mesterlegényekre gondolunk – mindig költséges volt. Drágák voltak a közlekedési eszközök, a vámok, a fogadók. A drágaság miatt utazott pl. a takarékos francia polgár „élelemmel”, mint Erdélyi csudálkozva látta. Az árakat az átlagutazók rangjához és zsebéhez szabták, azok pedig nem a szegény néposztályból kerültek ki. A szállodák, elsősorban a nagyobb városokban, mint azt pl. strasbourg-i „Maison Rouge” vagy az antwerpeni „Hotel St. Antoine” könyvünkben is közölt prospektusai is mutatják, igazán nem tartoztak az olcsó szállások közé. Erdélyi kiadásait az is tetemesen megnövelte, hogy rendszeresen látogatta a múzeumokat, a képtárakat, minden irodalmi, történelmi zarándokhelyet felkeresett, még Máltára is áthajózott. Egy-egy nagyobb város környékét is bejárta, nem tartotta magát a divatos és útikönyvek által ajánlotta helyekhez. Ha csak tehette, vásárolt könyveket, metszeteket, és híres szobrokról készült gipszöntvényeket, emlékeztetőként a látottakra. Egyedül Svájcot kellett kihagynia utazásából, amelynek közismert drágasága őt is elriasztotta.

Erdélyi nem tagadta meg magától az utazás adta lehetőségeket, a test és a szellem elérhető kényelmeit, kívánalmait. Tudta, mi mit ér, mint ahogy tudta azt is, hogy aligha térhet vissza a világnak erre a részére. Ahhoz pedig, hogy minden élményt befogadhasson és mindent megtapasztalhasson, erőre és egészségre volt szüksége. A nyaktörő hegyi kirándulások, a szakadatlan városnézés mellett maga az utazás, a nagyobb távolságok megtétele is hallatlan nagy fizikai megerőltetést követelt. Így pl. negyvenkét órát tölteni „gyorskocsin” szinte egyvégtében, rövid pihenőkkel, nem aszfaltúton és nem lengéscsillapítókkal ellátott gumikerekeken, nagy elszánást kívánt. S mindehhez a fűtetlen fogadók, a daloló, lármázó vendégek, a kellemetlen vérszívó rovarok, a komfort teljes hiánya, mind megannyi, ma már el sem képzelhető megpróbáltatást jelentettek a vándorkedvű utazóknak.

Mint említettük, az írónak Pesten nem volt ideje felkészülni az utazásra: erre Párizsban kerített sort. Itthon legfeljebb csak néhány ajánlólevélről gondoskodhatott, ami szükséges volt, hogy meglátogathassa a szellem nagyjait. A meglátogatottak közül Jacob Grimm, Ludwig Tieck és Friedrich List nevét emeljük ki. A felkészüléshez akkor is hozzátartozott az útikönyvek vásárlása. Nélkülük nem volt tanácsos nekivágni idegen országoknak. Mindaz megtalálható volt bennük, amit ma a menetrend, a prospektus, az útikalauzok és az utazási irodák felvilágosítása együtt ad. Az útikönyvek ismertették az útvonalakat. Betartásuk – különösen Itália zavaros politikai és közbiztonsági viszonyai közepette – nemcsak a gyorsabb és zökkenőmentesebb utazást, hanem az élet és a vagyon megóvását is segítette. Az útikönyvek szabták meg a programot, sorolták fel a néznivalókat, az egyes városok közti távolságokat, a posta- és bérkocsiállomásokat, a nagy újdonságnak számító „panorámautazást” nyújtó vasútvonalakat, adták meg a fogadók neveit, a vámhelyeket, a legfontosabb árakat és a pénzváltás évtizedeken át változatlan kurzusát.

Erdélyi János nagy hasznát vette annak, hogy itthon nem jutott ideje komolyabb úti előkészületekre. Pesten jobbára csak osztrák vagy német útikönyveket lehetett vásárolni, ezért a magyar utazó német szemüvegen keresztül látott. Különösen Itália képe torzult el, mivel a mediterrán nép életmódja, életérzése idegen, következésképp ellenszenves volt a németek számára. Erdélyi azonban nem ezt az elfogult képet kapta Olaszországról, mert őt a franciák igazították útba. Több, mint fél évvel párizsi tartózkodása alatt a guide-ekből, a napi sajtóból és kedves könyveiből készült fel angliai és itáliai útjára. Olaszországban Chateaubriand, Mme de Staël és Stendhal irányították lépteit, és természetesen szeretett klasszikus auktorai. A franciák nyitották fel szemét a középkori és barokk Rómára, ők segítették abban, hogy az egykori Urbs büszke fiainak utósait is felfedezze a paloták és az utca népében, és hogy találkozhasson a nemzeti újjászületésre készülő Itáliával.

Az író Párizsban életet határozó fordulathoz érkezett: tanítványának apja, Crou herceg, megismervén és megkedvelvén Erdélyi Jánost, állást kínált neki, hogy házában és Párizsban tartóztassa. Az ajánlat csábító volt, hisz otthon legfeljebb csak a pesti por és néhány barátja várta. Az álmos Pesttel szemben Párizs nemcsak a világ legmulatságosabb városa, hanem a szellem metropolisza is volt, amelyben Erdélyi szinte már otthon érezte magát, és ahol számos új barátra lelt. A francia főváros mégsem lett második otthona, bár nem volt könnyű a választás. Volt egyvalami, ami nagy erővel hívta haza, s amelynek sorsa utazása alatt is változatlanul foglalkoztatta. Ez pedig munkaeszköze, élete értelme – az anyanyelve volt. Mindennél jobban szerette, valahogy úgy, mint Vajda Péter, aki hazáját is nyelvéért szerette. A hazahívó üzenet, amely már a római és párizsi nyelvészeti tanulmányokban, jegyzetekben is megnyilatkozott, csendes volt, de erőteljes és határozott. Ugyanolyan határozott, mint a válasz, amelyet a magyar író a francia főnemesnek adott: a biztos megélhetés helyett a szegénységet és a bizonytalan jövőt és velük együtt anyanyelvét választja.

Erdélyi János úgy tért meg tizenöt hónapos utazásából, hogy senki és semmi nem várta; sem otthon, sem család. Neki is szállodában kellett megszállnia, mint az idegeneknek. De azért nagy örömmel fogadták Pesten. Íróbarátai Zugligetben rendeztek „lakomát” megérkezése örömére, amelyen Szemere Bertalan köszöntötte. Néhány nappal később a Kisfaludy Társaságban üdvözölték társai „atyafiságos szívességgel“. Mint a kortársak visszaemlékezéseiből tudjuk, Erdélyi János megfiatalodva, egészségesen megfogyva, a régi kedéllyel és sok-sok tervvel jött haza. Azt érezte, hogy mindent újrakezdhet. Idézett Számadáskönyvében írta: „Külföldön járván elköltöttem, ami szerény erszényemből telt, minthogy abból egy krajcár se volt itt behozva bevételképp, kiadásban sem teszem föl. Minden jól van úgy, ahogy van. Azért is ne tudakoljuk a múltat, legyünk új ember mindenben.”

Amikor 1844. április 18-án Erdélyi János útra kelt, cél nélkül vágott neki a nagyvilágnak, „pusztán kandi utazóként”, mint a századfordulót követő évtized romantikusai. Adalbert von Chamissóval ő is elmondhatta volna: „Sehol nem lakunk, utazunk.” „Mindenütt otthontalan” volt, mint a német romantika vándorai. Egy nagy különbség azonban volt köztük. Mert amikor a magyar író túljutott Ausztria határain, Európa előszobáján, a „vándor” és a „zarándok” egyszerre csak „reformutazó” lett. A hazai állapotok szembesítése a kint látottakkal, elmaradottságunk gyötrő tudata, az álomba szenderült Hunnia emléke, mind megannyi ébresztő volt, amely szellemi készenlétre, tettrekészségre sarkallt, s háttérbe tolta a magánember fájdalmait. Igazolva látta korábbi önmagát: mire jutottunk, hol tartunk önelégültségünkkel, illúziókra épített légvárainkkal, korszerűtlen, a rendi világ hibáit kendőző, anakronisztikus külsőségeivel, egy rég letűnt kor hazajáró kísérteteivel.

A kint eltöltött hónapok formálták az írót és a polgárt. Az az író, aki a magyar protestáns-puritán-paraszti világból jött, aki nemesi és pesti „polgári” környezetben élt, s akinek gondolkodása és világnézete a hazai felvilágosodás és liberalizmus eszmekörében gyökerezett, amikor találkozott a korabeli Európával, kilépett régi valójából, és egy tágasabb, szélesebb horizontú életbe került. Már maga az utazói életformával együtt járó állandó helyváltoztatás, a távoli országokkal való találkozás, az élmények bősége, a veszélyeztetettség és az idegen erőknek való kiszolgáltatottság tudata más síkba emelte. Egész útját jellemezte, amit a 2000 méter feletti Mont Cenis-n átkelve írt: „…ki vagyunk emelve a mindennapok világából.” A hosszúra nyúlt úti állapot lelkiállapottá vált, és alkalmassá tette a családi gyászától felzaklatott írót arra, hogy másként lássa a világot és benne önmagát.

Külföldi utazása nélkül az író és a kritikus előtt idegen maradt volna az igazi, az átélt és átérzett romantika, amely magába foglal egy világképet és egy életérzést. Megértéséhez, élményszerűvé válásához kevésnek bizonyultak volna puszta olvasmányai. Szembe találta volna magát a természet addig soha nem látott végletességével, az ellentétek egymásba olvadó harmóniájával: „Fent füstölög a Vezúv, alatta pedig a tengerparton balzsamillat leng…Együtt van itt tűz és víz, vad és szelíd, mert a természet úgy szereti…lábunk alatt a menny, fejünk felett a pokol.” Az óriás víztükör szenvedélyessége, hatalmas viharai és szelíd békéje, melyeket addig csak olvasmányélményekből ismert, érzékletes valósággá váltak, és felkeltették benne a romantika végtelenségvágyát. Ekkor élte át személyes tapasztalatként a táj és az irodalom összefonódását, és itt tette végleg magáévá a romantika mindent irodalommá alakító látásmódját, amelynek nyomaival már alföldi képeiben is találkoztunk.

Erdélyi János úgy fedezte fel a korabeli Európát, mint egykor Goethe a Délt és az antikvitást: a szemmel látható, füllel hallható, kézzel tapintható valóság érzékelésével.

Az író utazása alatt tanulta meg, mit jelent polgárnak lenni Nyugat-Európában és itthon; a legszembeötlőbben a társadalmi érintkezés különbségei tűntek elő. Az az „illödelmes, szabad fesztelenség”, amely színházban, kávézókban, vagy az utcán forgolódva megragadta Párizsban, ismeretlen volt addig előtte. Nem találkozott Franciaországban és Angliában a mást lenéző gőggel sem, amely annyi éven át gyötörte a „pórfiút”, akinek olykor még „jobb származású” barátainak fölényeskedését is el kellett viselnie. A világnak azon részén az emberek megtanulták, hogy minden ember és minden nép „különös”, indokolatlan tehát más rendbéliek és más népek lekezelése.

A párizsi elevenséget, az utca nyüzsgő életét, amelyről Erdélyi János addig csak hallomásból tudott, ekkor közvetlen közelről ismerte meg, mint ahogy az olasz városok utcáin és terein élő népét, életvidám forgatagát is. Párizsban szívta magába az utazó a színházak atmoszféráját, élvezte a közönség lelkendezését írók és színészek iránt, és ő is osztozott a Racine-hősnő, Rachel kisasszony iránti elragadtatásban. A pesti író itt találkozott először igazi színházi élménnyel, színházhoz értő közönséggel, amely nem pusztán „nemzetiségből” látogatja a színházat, hanem magáért a színházművészetért. A francia Akadémia egyik ülésén egy addig ismeretlen jelenség kötötte le figyelmét és nyűgözte le szokatlanságával: a vita résztvevői igazuk védelmében már-már ölre mentek egymással, amikor azonban az ülést berekesztették, a vitázó felek a legnagyobb egyetértésben, barátságos beszélgetésbe merülve távoztak, vagyis a vitapartnert ellenfélnek, nem pedig ellenségnek tekintették.

Akadémiai összejövetelek és farsangi utcabál, Shakespeare és Dumas, Racine és Hugo, a hercegi ház zeneestélyei és az iparoslegények báljai, mindez együtt egy városban! Párizsban, ahol egy év alatt 19 színház 259 darabot játszott. A közép-európai ugyanúgy csak személyes benyomásain, tapasztalatain keresztül érthette meg a francia szellemi és gazdasági élet erejét, mint a németek iskolarendszerének hatékonyságát, a német városok irodalommal, zenével megszépített biedermeier világát vagy a polgári Európa jól működő intézményeit, vagy akár a sajtó hatalmát.

Élményszerű felfedezés volt Erdélyi János számára a közvetlen találkozása a művészetekkel: a képzőművészettel és a zenével. A tatár, török dúlta, német zsoldos pusztította Magyarország fia csak ámulhatott azon a gazdagságon és nemtörődömséggel határos nagyvonalúságon, amellyel az olasz föld pazarolta kincseit: „…melyek közül mi édes örömest tartanánk múzeumi bolt vagy fedél alatt, itt ki vannak vetve a tavaszba, árnyaik alól alig ismerni ki a fekete bivalyokat” – írta Rómában. Itália fiai a romok és kincsek páratlan gazdagságában születtek, közöttük élik mindennapi életüket. Mindazt használati tárgynak tekintik, amit a magyar csodaként bámul. Ez a környezet formálja ízlését, ez fejleszti szépérzéküket, és ez termi művészeiket és kézműveseiket.

Erdélyi János hosszú időt töltött távol hazájától, legalábbis eleget ahhoz, hogy a hazai viszonyok altató, zsibbasztó hatása alól kikerülve felmérhesse a polgári Európa és a feudális Magyarország közötti különbséget. Elmaradottságuk tudata már itthon is foglalkoztatta. Számos oka közül kettő tűnt szemébe leginkább: a cselekvésre való hajlandóság hiánya és a tudomány iránti általános ellenszenv. Nálunk az úr nem akar tanulni, minek is tanuljon, megél birtoka jövedelméből, s megelégszik annyival, hogy többet tud, mint szolgája – hangoztatta. Útja során világosodott meg előtte a „Nagy Parlag” igazi jelentése s ezzel összefüggésben az emberi tevékenység, a munka hatalmas szerepe egy ország fejlődésében, gazdagságában. Látta, hogy nálunk épp az hiányzik, ami a polgári átalakulást segítené: a tudós és művész, a gazda és nevelő: „négy, mire hazánknak legkevesebb embere van”. „Földjeink ugyanolyan műveletlenek, mint amennyire az emberi szellem nincs kiművelve”. De nem maradt meg a bajok diagnosztizálásánál, a terápiát is megjelölte, amikor – szinte már megszállottként – a nevelés, az oktatás, az iskolák, a műveltség népszerűsítésén fáradozott.

Reformkori utazóink között Erdélyi János sajátos helyet foglal el. Őt a családi gyász, a felejtés vágya hajtotta idegenbe, de ahogy távolodott hazulról, úgy változott át a sorsüldözte férfi reformutazóvá, aki mindenütt hazai szemmel vizsgálódott: mivel segíthetné, gyarapíthatná népét és országát.

Bár Erdélyi Jánost sok közös vonás rokonítja kortársaihoz, a „reformutazókhoz”, egy valami mégis megkülönbözteti tőlük. Ő „politikai tervek és kilátások” helyett elsősorban más egyebet szándékozott visszavinni hazájába. Mert ez időben is a „szellem krónikásaként” járta a világot. A megismert országok szellemi életének kiteljesedése izgatta, azt vizsgálta, mindenütt azt kereste, mit tudnánk mi olyat adni a nagyvilágnak, amellyel politikai viszonyaink, elmaradt gazdaságunk ellenére is felhívhatnánk magunkra a figyelmet.

Utazása alatt teljesedett ki korábbi terve, és nőtt az egész magyar művelődést átfogó, múltját, és jövőjét átívelő elképzeléssé. Olyan nagy munkára készült, amely bebizonyíthatta a kétkedőknek, hogy a magyar művelődésnek nagy értékei, még ismeretlen csodálatos kincsei vannak. A szándékban az a gondolat is benne rejlett, hogy e nagy munka segítségével választ találhat arra a kérdésre: mit remélhetünk a nemzet jövőjét illetően? És miként törekszik népe, nemzete, hogy az emberiség nagy családjában önálló egyedként, immár felnőtt módra, értékeit kiteljesítve léphessen fel. Arról sem feledkezett meg, hogy népe eredményeit a majd elkészülő nagy műben összevesse a külföld teljesítményeivel, keresve azokat a korszakokat, amikor együtt haladtunk Európával, vagy netán megelőztük, és annak okát, miért vagyunk ma hátul majdnem mindenben.

A terv nagyszabású volt, egy egész életre elegendő. Erdélyi nem is késlekedett, és hazatérése után nyomban hozzáfogott a „nagy mű” első fejezetéhez, amely a népi hagyományok értékeit és történeti összefüggéseit kutatta és tárta fel gyűjteményekben és tanulmányokban. Életének második, 1849 utáni korszakában ezt a gondolatot a hazai filozófia történetének megírásával folytatta, és arra is találunk utalásokat, hogy a világirodalmat áttekintő munkája után egy hazai irodalomtörténet megírásának szándéka foglalkoztatta. Tehát a nagy terv, amely az 1840-es évek közepén fogant meg benne, mégpedig vándorlásai, utazása idején, határozta meg későbbi pályáját, kirajzolva a legfontosabb útvonalakat.

A nagy összefüggésekben, messze tekintő távlatokban való gondolkodás igényére, önmagunkat más népekkel való összevetés fontosságára az az ország- és világjárás nevelte az írót, amelynek dokumentumait itt nyújtjuk át az olvasó okulására és szórakozására.

T. Erdélyi Ilona

Hazai úti képek és levelek

1.
Rozsnyó és környéke

Szokás írni bevezetéseket, én ahelyett a Rozsnyóra vivő három nagy országutat írom le; úgy hiszem, ez az igazi bevezetés. Első a szepességi út, mely nehéz járatú hegyeken-völgyeken vezet, s legnehezebb pontja különösen a Nyilec, határhegy Gömör és Szepes között. Magas tetőn áll meg az utas, s kilátása nyílik mindenfelé; valóban el kell bámulnia, midőn a mélyen ülő völgyben csaknem lábai alatt látja útjának folytatását. Lejtős kanyargással végre csigaúton leérünk a völgybe, hogy ismét hegyek és homályos erdők között, mintegy bujdosóban járjunk Veszverésig, hol szelíd és barátságos völgyi útra bukkanunk ki. Másik út Tornából, szinte magas, de kényelmes és honunkban páratlan, neve Szoroskő. Utazók mondják, hogy a simplonival vetélkedik. Sziklahegy oldalába van az vágva, fejszédítő magasan a völgy felett, mellé erős kőfal húzva, melyből roppant teknőkint állanak ki a félkör vascsatornák, s zápor idején vízöntő bőséggel zuhatag módjára okádják le az esővizet a völgy mélységébe. Még látszik a régi út, mely Körtvélyes felé vezete a hegy oldalán; kerekvágása oly mély, az út maga oly szoros vala, hogy két szekér egymásnak ki nem térhetett; csak ez is eléggé mutatja, mint szerettek egy nyomon járni a régiek. A hegy tetejéről látszik a rozsnyai völgy, mint egy csésze. Balra Hosszúrét, Andrássy György gróf és gömöri főispánhelyettes laka; odább Jólész; efelett a hegy oldalán néhai Császár András, Gömör egykori híres főjegyzőjének s valóban nagy tudományú férfiúnak magánya, hol könyveinél fennvirrasztgatott. Jobbra Várallya, egy kis kerek szirthegyen épült lovagi várral, a tisztelt gróf birtokában; melyről megjegyzendő, hogy itt verték a pro libertate köriratú pénzt, jelenleg pedig benne egy múmiatest, mint mondják, Szeredi Zsófiáé szemlélhető. Orcája húsa most is puha.

A hegy tövében fekszik Hárskút, még Tornához tartozó falu, hová, mint a szepességi úton csigaút hoz le s tesz által Gömörbe.

Az alföldi út Rozsnyóra völgyön nyúlik. A szép és kies vidékű Tornallyán felül mindig szorosb lesz a láthatár, mígnem Pelsücöt elhagyva, mintegy siralom völgyébe lép az utas, két hirtelen felszökő hegy közé. Csak az eget látni fejünk felett. Sohasem tudjuk, hol jutunk majd nyílt vidékre; de az út jó, mint Gömörben mindenütt, azon részét kivéve, hol alispán nem lakott; a völgyben ipar és szorgalom előmeneteles nyomai: gyönyörű vashámorok; s öröm az utazás! Az ember eléggé látja ugyan kicsiségét s napjai parányi számát a hegyekéhez képest, de őszinteséggel vallom meg, oda akarék illeni a két hegy közé képzelgő fejemmel, mintegy harmadiknak társaságukba. Mit nem képzel az ifjú, midőn az út még jó! Berzéte felé legsimább az út Rozsnyóra. A város magas hegyek lábánál fekszik, melyek egyike Ökörhegy. A gömöriek e névvel néhány esztendő előtt furcsa garasos szójátékot űztek, de bíz’ én elfelejtettem. Más hegyén, amint az erdő kezdődik rajta, fehér épület látszik. Ez a megváltó szenvedésit ábrázoló Calvaria; s tudjuk, hogy a város, körülbelől egy század óta, püspöki.

Szép tavasz-nyári nap volt, mikor határába értem, s igen vígnak tetszettem magam előtt. Hegyi lég, zöld ormok és mezők, s kék mennyezet fejem fölött; ehhez ifjúság és játszi képzelődés; kelle-e több szép vidéknek – minő a rozsnyai völgy – élvezésére? Felhabzott előttem a határ; a rétek buja zöldjébe valóságos tejutak vagy inkább ösvények valának beszőve, melyeken pilletarkaságú alakok vagy éppen pillék szállongának. Ki ez úton ily idő tájban járand, emlékezzék meg, ha nem mondok-e igazat. Amint közelebb jutottam, apró pajták közelében csinos szalmakalapos hölgyekké váltak az alakok, napernyővel kezekben. Körültök néhány danoló pórleány rocskákkal és egyéb öntsérekkel locsolá a fehér ösvényeket. Most vettem észre, hogy ez a vászonfehérítés gyönyörű s mulattató mestersége. Igen! Az én szalmakalapos hölgyeim rozsnyai polgárleányok; a vászonfehérítéssel foglalkoznak, s eszembe juta Goethe fonóleánya is. Egy csekély patak fut Rozsnyón keresztül, s ennek annyi hasznát veszi az iparos nép, mintha nagy volna. Malmok, kallók, sodronyhámor s egyéb iparépületek rajta; Schweiz philosophus völgyébe képzeltem magamat.

Rozsnyónak négyszögletű, nagy és nem tiszta piaca közepén egy öreg templom emelkedik új meszelésben. Ennek tornyában lakik az őr, ki lekiáltja, mint szokás, a dicsértesséket és az idő állását vagy inkább járását, ha pedig el találna szunnyadni, azonnal fülébe csengetnek a városházától, honnan egy hosszú sodrony nyúlik fel a toronyba, mint egy nagy ruhaszárító zsineg. A piac körül emeletes házak; néhánynak szentek szobraival, de legfeltűnőbb a püspöklak. A templom tövében kurta kocsmák és szatócsboltok vannak; s ez bármennyire meglepje is a püspöki város látogatóját, róla nem egykönnyen tehetni, mivel a városnak, mely maga is másé, nincs egyebe, mint e föld alatti s feletti lyukak, s tudjuk a sajátjogért, habár kis kurta kocsma jár is utána, mit nem tesz a mai ember. Kövezete lélekrázó fatalis. Építészeti szerkezetére nézve a város régi középkori; piacán kívül zigzug. Én ebben azon egyenetlen viszonyt kezdem látni, mely az önzés szájából kezdet óta hallható, melyet legelsőben Kain monda: „őrizője vagyok én az én atyámfiának?”, azaz: mit gondolok én mással, csak nekem legyen jól, ha nem tudom, hogy a régi világ nyílt és világos utcák helyett sötét sikátorokkal is beérte, s a polgár éppen oly kegyes érzéssel szorongott házában, mint a barát fapapucsban. Kapuja nem régen rontatott le; boltozatán bányászcímer ékeskedett, de a városnak Rozsnyó-Bánya neve kikopott az életből. Itt hajdan gazdag bányák míveltettek, s mondják, hogy a város egészen alá van ásva, s egyedül az imádság tartja még. Mindemellett a rozsnyaiak semmire sem büszkék annyira, mint a város német nevének (Rosenau) jelentésére. Már aztán akárki fejtse meg, népe s különösen nőneme által érdemlette-e ama szép nevet, vagy bizonyos prózai virágtól, mely itt vadan teremhetett s rózsának neveztetik. Népjellemét vizsgálva, legszembetűnőbb, mit a bevezetésül leírt három út előre hagya sejtetni, hogy e városban három elem, magyar, német, tót csap össze, minek a mai világ szerint az életre is van kevés befolyása. Lakosai abban egyeznek vallásukra nézve, hogy egyformán vakbuzgók; egyik felekezet kivált ezelőtt, kipapolta a másikat templomában, s ez némi szakadást csinál, de másfelől örvendetes jel a magyar elemnek élet és iskola után naponkénti haladása erőrül erőre, mivel a nyelv egyesíti az elszakadt érdekeket. A rozsnyai népnek tulajdonképp nincs is házi élete, hanem úti, mivel ritkán van otthon, járván kereskedése s gyártási cikkelyeinek beszerzése vagy szállítása végett. Köztök az egész ország vidékre van felosztva, s megy ki-ki a magáéra barkácsolni, s ha jó idő járt a méhekre, van olyan, ki háromszáz hordó mézet is összever egy őszön, de készít is aztán jó mézeskalácsot, legjobb viaszgyertyát a hazában. Így szedik össze magok a vásznakat is végekben fehéríteni; hozzák és viszik különösen debreceni vásárok alkalmával. Úgy látszik, a mézverés és vászonfehérítés legkedveltebb foglalkozásuk. A mesterember, kinek műhelye van, elhagyja családját, s megy ország-világ méhet ölni. Azonban e kettőn kívül igen sok kezet foglalnak el a gyártás és ipar számos és különféle ágai is. Országos vásárai nincsenek, de annál népesebbek aztán a hetiek, miből a helybeli mesterembereknek az a hasznok, hogy más városiak nem versenyezhetnek velök, s ezen heti vásárok rendesen szombaton tartatnak, így a legkeresztényibb jellemet viselik.

A fényűzés Rozsnyóra meglehetősen bekapott; ez mesterségűzés, kereskedés mellett kimaradhatlan úri vendég. Ha Rozsnyónak, mint mondani szokták, vidéke nem volna, mely egészen odatart, sejteni sem tudnám, miképpen él meg egy cukrász, két gyógyszeres, öt orvos, körülbelől 30 ügyvéd. Szívesség s udvariság az igen tisztes polgári rend jelleme; annyi mézes kenyérrel sehol nem kínálják a vendéget. Minden jólélésök mellett is egyet fognak rájok a vidékiek, azt, hogy a kávét akkor hiszik jónak, ha gyöngécske. Van Rozsnyón kath. és evang. iskola, különösen ezen utolsónak a könyvtára néhai Császár András hagyománya. A szellemi közlekedést egy nem annyira sötét, mint szennyes casino eszközlené. Van olvasótársasága is külön, melynek alaprajzában, mint én tudom, egyik pont, hogy fennállására legalább nyolc egyén szükséges. Úgy vagyon! Idvezítőnk mondá, valahol hárman összegyűltök, ott leszek veletek! Ha nyolc aláíró nem találkoznék, a társaság megszűnik, s könyvtára egyenesen az evang. iskola tulajdonává lesz.

2.
A tejárusnők

Mennyire divatos reggeli nálunk Pesten a tej és vaj, csak onnan is megtetszik, hogy némely priesznitzisták az annyira elhíresült májusi vajat már ápril közepén kerestetik. Legyen nekik az ő kívánságok szerint; adja isten, hogy étvágyokat soha el ne veszítsék, éppen úgy, mint eredendő bűnét az ember, mióta első szüléi mohóságból a tilos almába haraptak. Eme priesznitzi nagyehetőséget semmi sem segíti elő annyira, mint a víznek oly nagy mértékbeni ivása. Ha mégis meg volna vetve az ágya! szokták mondani; de félek, hogy a falusi ép, egészséges agyú és gyomrú ember kinevet, ha fölfedezem, hogy a budapesti nép e mód nélküli sok vizet korántsem rostélyosra vagy oldalasra issza, hanem tejre, mi előttem oly formának tetszik, mint mikor sárt hánytak sárra, és nevezték országútnak. Óh, mi magyarok néhány év óta nagyot szelídültünk s józanodtunk, s miért? mert az ifjúság tejjel és vízzel él. Én jobban szeretném, ha egyébből nem, legalább hazafiságból, hogy többen innák a bort, mivel úgysem tudjuk hová tenni; kivált, ha szerencsére minden megye minden három évben nem itatna egyszer.

Falun rendesen esőt jövendöl a pórnép, ha asszonyt lovat hajtani lát; mi éhséget jövendölhetnénk Pesten, ha asszonyt lovat hajtani nem látnánk, mert tudnotok kell, atyámfiai, hogy ezen asszony kocsisok, kik naponként kora hajnalban egész karavánokban tódulnak a közel levő faluk s külvárosokból városunkba, szállítják nekünk azon nélkülözhetetlen cikket, mely nélkül reggeli kávénkat s délesti teánkat el nem költhetnők; kik nélkül éhség és szükség lepné el városunkat, kik nélkül annyit érne városunk, mint a hajdani várak víz nélkül; ha ezeknek vizöket, tőlünk a tejet fognák el, azonnal fel kellene adnunk a várost.

A tejesasszony, többnyire soroksári vagy józsefvárosi pórnő, tejét annyira maga kezeli, hogy még kocsiját is, melyen azt a városba szállítja, maga hajtja; így látni őket már kora reggel egy rudassal a városba hajtatni, kisded kocsiján egy láda, telve kisebb köcsögökkel, meszelyes, fél meszelyes csuprokkal, aztán több széles fenekű kanta- vagy kupával, gyönyörű fehérre kőporozva;- mindegyiknek megvan a maga állomása, utcaszöglet vagy kapualja, hol aztán kirakodik, s elkezdődik a tejmanipuláció, ami semmi egyéb, mint örökös habarás, hogy a tejnek habja verődjék, mi oly könnyen úszkál a tej fölületén, mint szappanhab a vizen, s neve tejföl. De a tapasztalni szerető világ eme kémiai működésnek minden csínyját-bínyját kitanulta; s elhatározólag állítják, hogy a pesti tej következő vegyrészekből áll: víz, hogy több; liszt, hogy sűrűbb; mész, hogy fehérebb, és szappan, hogy habzóbb legyen. Jó étvágyat hozzá! Ki nem emlékszik egy történeti adatra, mikor I. Commenus Manó görög császár a tartományain keresztül vonuló keresztes hadaknak gipsszel és mésszel vegyes lisztet adatott? Ezen császár különben dicsérteték, s egyedül ravaszsága miatt rója meg őt a történetírás. A pesti tejárusnék nem egyszeri, de állandóba vett gyakorlata nem érdemli-e meg hasonló joggal, ha nem a történetírás, de a közhatóság szigorú figyelmét? És aztán csodálkozik rajtunk a falusi, ha tejre vizet iszunk, ha fogunk fehér, s fehére hamar kilátszik, és első látásra így fogad: ejnye, minő pesti színben van ön? Elhiszem, édes falusi barátom vagy barátném! Könnyű önnek beszélni; bizony jobban tenné, ha szánakoznék rajtunk. Nem a szenvedély öli Pesten az embert, hanem az életmód és levegő; és látja ön édes falusi (faluról való) barátom, ennek nagyban okai a tejárusnők.

Még eddig a poéták elbolondítása után úgy hitte a világ, hogy akik földmíveléssel, baromtartással foglalkoznak, közelebb állván a természethez, az idilli szentséghöz, a leblek suhogása, a hűvös csermely, a madárszó, a friss gyeppamlag, a piros hajnal és ah! Minden ily élvek befolyása által megtarták eredeti egyszerűségöket, főleg az őszinteséget, s így eddig nem is gondolt korlátokra, törvényre ellenök, s hitt nekik. Pedig nincs ravaszabb, mint a természeti ember, ha mással közlekedési, főleg adásvevési viszonyba jő; bizonysága ennek a tejárusnők is, kiknél egyhamar „praktikusabb” népe nincs a pesti piacnak.

A tejárusné vagy asszony, vagy leány; az első esetben tejesasszony, vagy a pesti szóejtés szerint, Miliweib; a másodikban tejesleány, Milimadl a neve. Termetök közép, jóformán vaskos, arcok (mert a tejet megszeplősítik) többnyire szeplős, miért is sem barnák, sem fehérek, hanem vörhönyegesek. Orra mindegyiknek (igen kevés kivétellel) egyenes és hegyes. Öltözetök fejre borított tarka kendő, a leányoknak állok alatt, a nőknél hátul – nyakkendőjök szinte mellökön keresztbe véve derékon megkötve. Zsebeik nem kötényen, hanem a szoknyán vagy kabáton vannak, s ez különbözteti őket a piaci kofáktól. Nyárban a leánykák meztelen lábbal járnak, a nők bakancsban is, de harisnya nélkül; télben mind a kettő magas kétsarkú karmazsin csizmában, melynek utoljára csak a szára marad pirosan. Ujjaik oly ügyesek, hogy mindegyikre egy-egy köcsögöt fűzhetnek, és úgy viszik a tejet reggelenként ki-ki a maga szokott házához. Láthatni őket délelőtt, míg a harmat fel nem szárad, azaz közép délig, meddig tejök el nem kel, az utcák szögletein.

Minden reggel ők csöngetik fel a házmestert, s ezért gyakran fâché-ban vannak egymással. Az emeletekbe nem a főlépcsőn járnak fel, hanem a hátulsón, s oly csöndesen, mint a tolvajok. Ha zárva lelik az ajtót, „ki az?” kérdésre „a Milimadel”, felelik vékony hangon. Ha nyitva például a konyha, rendre szedik elő a csuprokat, és kimérik a fél, kis, nagy meszely tejet, tejfölt, s mint Schiller „leánya a távolból”, semmi nyomot vagy neszt nem hagynak magok után, mint az áldás nyomát – jó pénzért; s oly nagylelkűek, hogy árjegyzék nélkül három-négy napra hagyják gyűlni a tej árát, mikor aztán lehetőleg jó számadást csinálnak, s ha a szolgálóval, szakácsnéval egyetértenek, ennek rendszerint fél vagy meszely teje „ráadásul” mindennap kijár, de korántsem úgy, hogy a tejes-, hanem inkább a nem elég szemfül teensasszony károsodjék.

Vannak, kik nagyban űzik a tejárusítást, ezeknek szolgájok, egy vagy két leánysegédjök is van! S nagyobb háztartásokba, kávéházakba kanta- s akószámra szállítják a tejet; ezeknek faedényeik, rézabroncsaik s hófehérségeik által tűnnek ki, s tulajdonosnéik avval különböznek a többiektől, hogy méltóságuk alatt tartanák a habaráson kívül egyebet tenni, mint a pénzt beszedni; míg a szegényebbek, tejök el nem kelvén, házról házra sokszor délig is eljárnak, rikácsoló éles hangon „Kauft’s a kudi fruh müli” sztereotip kiáltásaikat hangoztatván. S ilyenkor aztán olcsóbb, de rendszerint rosszabb tejet is kapni tőlük.

A tejárusnők pályája reggeltől legfölebb 9-10 óráig tart; délután ismét falusi gazdaságukéi, vasár- és ünnepnapokat is ideértve; s így egyetlen szabad idejök csak a vasárnap délután, melyet divatozó szokás szerint a külvárosi korcsmaházakban, kertekben s egyéb mulatóhelyeken, mert – tisztelet, becsület, de igazság is – tejesleányaink, mint tán némely regényes olvasó vélhetné, koránsem oly idilliek, hogy a városi uracsokat kísérletbe ejthetnék, külvárosi parasztlegények társaságában tánccal töltik el.

3.
Úti képek

I.
Május elsője. Bölcs tapasztalás árnyékoldala.
Est a Mátra alatt. Peleskei nótárius.
Népköltészet. Lavotta. Magyar szivar.
Gomba és napernyő. Hortobágy és hortobágyi.
Sok nyom, kevés út. A puszta. A szokás.
Érzelmek a pusztán. Hortobágyi fogadó.
Ismét szivar. Az aër.
Vágy Debrecen felé. Kadarcsi beszéd.

Tökéletesen hittem, hogy az utazás jót fog tenni kedélyemnek, s azon nagy csapás után, mely K… halálával ért, nem lehete jobb gondolatom, mint útnak eredni, ami meg is történt május elsőjén, Erdély felé, a kolozsvári gyorskocsin. Már hemzsegett a pesti nép reggeli négy órakor; zengett a katonamuzsika fővárosunk utcáin; mert tudni kell, hogy május elsőjét a budapesti közönség a budai városmajorban szokta megünnepelni: kocsink nemsokára indult; s én mondám magamban: „távozzál innen jó ember; neked nincs lakodalmi köntösöd”.

Az idő szokatlanul hideg volt; télikabátot kelle öltenem; csak vártam már valamelyik útitársunktól, hogy megtörje a hallgatást – mely véletlenül összejött utasoknál eleinte igen természetes – az időről való lamentációval. Eszembe jutott a bölcs tapasztalás árnyékoldala is, miszerint aki már 15-20 évre emlékezik, azonnal előáll múltja dicséretével, s még az időre is ráfogja, hogy nem úgy jár, mint hajdanában.

Kihatolva Pest megye homoktengeréből, jó gyorsan utazánk, kivált Gyöngyös tájékán; mikorra már valamennyien összeismerkedénk. Mátránk alatt lepett meg az alkony, s az útitársak élénk beszélgetése azonnal megszűnt. A virágzó hegy elfúlt a sötétben; de szép volt az estalkony a tetőn; s nyugatról, mely még sokáig fehérlett a lement nap fénye után, könnyen tájékozhatók magunkat. Én magam úgy vagyok az estvével utazás közben, hogy rendesen komollyá leszek, azért-e, mert a komolyság természetem, talán mert naplementével minden tárgy egy képpé folyván össze, elvész a változatosság, s vele a mulattató is; talán, mert az ember nagy sympathiában van a természettel, mely magába szállni látszatik, s minden magába szállásnak jelleme a hallgatagság. Elég az hozzá, mindnyájan oly csendesen viseltük magunkat, mint jó iskolás gyermek, ki utoljára elalszik a könyv mellett.

Az utazó társaságot a bárkakocsi zörgésének megszűnése ébreszté föl szenderéből. Füzes-Abonyban valánk. Itt némi kevés nyugalom után jókor indulánk meg, s a híres Csörszárka mellett folytatók utunkat másnap, a korlátlan Tisza felé, melynek mocsárjai közt Poroszlótól Füredig rettentő rossz út, oly nehéz és terhes út viszen, minő a mennyországé. Tisza-Füredről annyit tudtam, hogy ott a legjobb magyar nyerget készítik, s hogy Józsa Gyuri odavaló közbirtokos. Azonban engem a Gvadányi és Gaal Peleskei nótáriusának története mulattatott leginkább. Megnéztem a fogadót, melyben a vasas németek garázdálkodtak vagy garázdálkodhattak a legjobb magyar emberrel; s föltevém magamban, kinézni a Hortobágy azon helyeit is, hol a juhászok dala zengett, s rablók fegyvere zörgött a jó Zajtay fülébe; hát még a bikák a kukoricából és a komondorok! Ímé a költészet szelíd hatalma. Nekem mindegy, akár történt valami, akár nem a szegény nótáriussal, de varázsszálak kötik ezáltal lelkemet Hortobágy földjéhez, s az emlékezet virága, melyet oda költő ültete, hervadatlan. Boeotia példabeszéddé vált a görögöknél míveletlensége miatt, mindamellett a legclassicusabb föld még ma is, mivel nincs halma, nincs folyama, mely meg nem volna énekelve. Igaz-e, hogy Tell Vilmos éppen a küssnachti fokról lőtte le Geszlert, mikor némelyek még lételét is tagadják a hősnek? Azért ki megy el a szoroson, anélkül hogy nem emlékeznék a nyílvesszőről, mely megölte a szabadság ölőjét? Ilyenekből gyűjti emlékeit a nép, a nemzet; oly emlékek ezek az irodalomban, mint egy szobor, mint egy föstvény a képtárakban; s ha illő, és szükség élni a reménynek, s remélni a jövendő nagyságot, az elmúltakat feledni, bűn; s egyedül csak a jelenben élni csupa testiség, földhöz ragadt lélekszegénység; s az ember nem barom, hogy csak ott legyen jó dolga, hol rágódhatik.

Egyébiránt e tájon a népköltészet ugyancsak divatos, és amint én tudom, legerősebb az egész hazában; a Tisza, az alföld, a síksági zivatarok, a sötét felhők, a szegénylegény, a puszta és csárda nem egy dalban énekeltetnek meg. Ha Magyarországot, mint a rétesnek való tésztát, mikor széle a nyújtásban megrongyollott, körültépnők; minden idegen nyelvű népszakadéktól tisztán menten maradna egy rész, mely igazán magyar; és e tiszta magyar résznek középpontja nem más volna, mint Hevesnek különösen a Tiszára eső része. Hogy ez így van, mutatja a földkép. Ide, éppen a magyarság középpontjára a külföld divata még be nem tolakodott, itt magyar minden, jó és rossz; s ez engem jobban gyönyörködtet, mint majommíveltség; jobban, mint a dunántúli civilisatio, melyben semmi köszönet, s „mely néz Damaskus felé”.

Hogy a népköltészet e tájon erősebb, mint másutt, annak oka legelőször a tiszta magyarság, továbbá a pusztai élettel összekötött szabad élet, hol az ember senkinek nem alkalmatlankodik, ha danol; s Hevesben, tudjuk, az úrirend sem oly úri, mint másutt, hanem kissé „betyáros”, ez és emellé iskolai műveltség szüli ama népdalok egy részét (így a nép nincs egészen magára hagyva), míg hazánk némelyik vidékén az úr kimosná száját egy népdal után. Azonban nekem úgy látszik: a magyar zene kellő virágzására e tájon sokat teszen az is, hogy Lavotta itt huzamosb ideig lakott. És nézzünk szét egy városban, egy megyében; ha oda egy lelkes férfiú kerül lakni, vagy haza, iskolájából, mennyi hatása van az egészre, hogy róla mintegy elragad a többire is a jó, mint a betegség. Példával akármennyivel szolgálhatnék. És bizonyosan az a magasztaló emlékezet, mely a szerencsétlen sorsú, de nagy tehetségű zeneköltő után hangzik e vidéken, tanúja annak, hogy az ő szenvedélye és művészete tiszteletben tartatik, s tanúja egyszersmind annak is, hogy a tőle kapott lelkesülés még nem hűlt ki a keblekből.

Józsa Gyuri nagy hídján, melynek közepe alól a jégzaj egy vagy két sor lábat kiütött, s a sörék alatt elébb-utóbb leszakad, Tiszántúlra értünk, s jólesett a szép asszony főztje és a híres diószegi Füreden. Egy schweizi volt velünk, s a finom töltött káposztát, nem vastagabbat, mint egy trabuco, „ungarische Zigarren”-nek bérmálta, s mondá: nincs jobb, mint a magyar szivar. E hasonlat étel és nem étel között egy mulatságos anekdotára emlékezteté őt, mely egy német fogadós és egy francia utazóval történt, s örüle, hogy úgy nem járt, mint ez utóbbi: Ugyanis a francia gombát akar enni. „Champignon, champignon”, parancsolá a fogadósnak, de az nem értett franciául. Most az utazó, hogy magát kimagyarázza, új mesterséghez folyamodott, és lerajzolá a gombát. A fogadós a rajz után megértvén a vendég kívánatát, nagy sietséggel hozott neki egy – napernyőt. Prosit!

Szép idő volt, s lovaink megérkezvén, délután hajtattunk a nagy Hortobágynak. E pusztáról azt hiszi az odavaló ember, hogy feltámadáskor egész világ népét itt gyűjti egybe a bíró jobb és bal keze felé, ítéletre; míg ellenkezőleg a külföldi, vagy magyarjaink nagy része is, ide csak zsiványokat, bicskásokat képzel, kik azért imádkoznak, hogy segítse isten a lólopásban. Bolondság, előítélet! A rendőrös városokban sem lehetsz oly biztos, mint e magára hagyott pusztán; de hogy jó gyeplős lovadon nem egy kamasznak áll meg a szeme, annyi igaz.

Közép, zömök termet, barnapiros pofa, apró szikraszemek, bajusz alatt pipa, kerek kalap, kifordított bunda, bundán fokos, fokoson függő tarisznya vagy vállon általvetett karikás ostor; mi van ettől félnivaló? Nem tudod-e, hogy Ábel szinte pásztorember vala és kegyes istenfélő? De e hortobágyi népet sem iskola nem mívelé, sem kijelentés nem tanítja, mint az ószövetség patriarcháit, s ugyan mit vársz tőle egyebet, mint nem jobbat a jónál? Némelyike esztendőket tölt a pusztán, anélkül hogy falut vagy várost látna. Csuda, hogy így is megvannak! Azonban én, nem mint Mózes vasbottal a sziklának, hanem egy nádszállal is neki mernék a Hortobágynak indulni, és eme nádszál engem, ha talán keményszívű emberekre akadnék, éppúgy biztosítna a könyörület forrásáról, mint Mózest, ki a sziklából vizet csapolt elő. Ha felszámlálnók a bántalmakat, miket városban szenved ember embertársától, talán pusztára kellene költözködnünk; de sok kebelben májjá válik a szív, azért lát oly feketét.

Nem a rossz ember a baj Hortobágyon, hanem az a roppant bizonytalanság, hogy minden lépten eltévedhetni. Nincs több különágazó vélemény hazánkban, mint diribdarab utak a Hortobágyon. – „Most merre menjünk?”– szólt a füredi kocsis, megállítván lovait, pedig minden héten kétszer viszi arra a gyorskocsit. Neked kell tudni, mondok. „Nyom van akármennyi”, felelé. Az a feneség, hogy út még nincs, válaszolok. Most kidugva fejünket a kocsiból, vizsgálgattuk, merre menjünk, s elvégre is abban állapodánk meg, hogy induljunk, csak ne hátrafelé; mígnem a hortobágyi fogadó útmutatóként álla előttünk jobbra, messze látszó fehér tűzfalával. Találtunk ugyan itt-ott egy-két hancsikot, rajtok lókoponyát, mi a legrövidebb utat jelölné, de ez mind kevés; a sok marha, időjárás és szekér ezt betapodja, s így kész a labyrinth.

Mind e kedvetlenség dacára új és meglepő tekintet vala jobb- és balfelé a legelő gulyákra, nyájakra, ménesekre, meddig a szem ér és nem ér. A bika külön dombot kerese, hogy rajta szellőre állhasson, vagy bömbölve szarvával hányhassa azt. A távol eső fehér gulyákat fölveté a délibáb hullámzata, mintha mindegyik állat magas falábon járna, mint a kisvárosi komédiások. E csalódás okozá azt is, hogy a fák a káprázat eme bűbájos színpadján a földnél feljebb, a levegőben észrevehetlen szálakon látszattak függeni, mit a természet talán azért rendele így, hogy némileg korlátai legyenek a látkörnek, változatosság a pusztának, melyet első s utolsó sugarával éppen úgy ér a nap, mintha mindig delelne.

Erdélyi János magyarországi utazásának állomásai 1842-ben

A magyar jellemzetében egyik fő vonás a szabadságszeretet, s az igaz magyar faj a „Tisza boldog partjai mellé”, a síkságra telepedett, holott azt jegyzik meg a statistikusok, hogy a szabadság hegyen virágzik. Ez igaz lehet, de oka nem a hely fekvésében, hanem egészen másutt fekszik. A hegyi vidék kellemes kilátása, jobb levegője s változatosságával emeli a lelket, költői szökkenést ád a kedélynek, különösen kedvező pedig az ipar kifejtésére, míg a síkság népe egyforma életet élvén fogékonyságban hátramarad, s utána áll a hegyinek. Ily adatok a lélek tudományához igen szép gyümölcsösei a tapasztalásnak, de ha ellenkező adatokat is hoz fel éppen a tapasztalás – s így magával összeütközésbe jő, utána nem indulhatunk.

Az alföldi magyar koporsónak nézi a felföld legszebb völgyeit; a hegyek néki gát, mely lelkét is korlátozza szemében, s mikor síkságára visszalép, elragadtatással kiáltja fel: ez az isten földje! Avagy más ez, mint a szokás? Ám ne feledjük, hogy a szokás, mely egyfelől napba beélő léhűtővé törpíti a különben is félig agyag embert, másfelől dicsőségében állítja ki azt, istenhez hasonlólag, mert az erények legnemesbike: a hazaszeretet sem egyéb, mint a legszebb szokás. Amely nép szereti hazáját, síkon vagy bércen is fogja szeretni azt, és vele a szabadságot; mert a kettő együtt test és lélek. Ki egyikében nem a másikat szereti, annak az első darab föld, melyen megél; s a második üres szó, melyben semmi sincs.

De nekem még mindig fejemben forog a statistikusok észrevétele, ha ez igaz, akkor az egész világot hegyes vidéknek szeretném; azonban nem lehet némely gondolatot le nem írnom, mi a puszta élvezeténél kapta meg lelkemet. Az a nagyság, mely a szem előtt feltárul, sőt kimegy annak határaiból, s mintegy a végetlenségbe foly el, lehetlen, hogy a fenséges érzetét fel ne támassza kebelünkben. Éspedig, mert az ember magára hagyatni véli magát, némi borzalom futja végig ereit, s belső kényszerülést érez, jobban, mint valaha, önerejére támaszkodni, úgy tekintvén a természetet, mint nagy ellenséget, kivel meg kell küzdenie. Ki tengerre vagy nagy erdőbe lép, még mielőtt habot látna vagy az erdő iszonyaival találkoznék, hasonló mozgalmakat tapasztaland szíve körül.

Aztán nekünk elég adataink vannak, melyek mintegy előkészítik a lelket ily gondolatokra. Ismerjük a szent történetből Jézust, Hágárt s egész zsidó nemzetet a pusztában; fogalmaink sajátok a pusztai beduinról, arabról; s keleti nép lévén, sokat hozánk vérünkbe is által, mi efféle érzelmekre, hogy ne mondjam, előszeretetre bírja kelet fiait, s így nincs mit csudálni, ha éppen ott, a szép síkságon lakik a magyarság legszebb része.

Csak semmit se higgyetek a természetről, mi által lealacsonyíttatnék. Miért szánt ő oly nagy helyet pusztának? Tán mert nem volt azt mivel kibútoroznia? Ha ez volt volna is célja, csak intést adott, hogy ahol ő tán megköté kezét a szépség kiosztásában, pótolja ki az ember ipar által. A puszta szépségei nem csörgő patak, nem fülemile csattogása, hanem az a nagy rendetlenség, melyet mintha két viaskodó isten hagyott volna maga után, mindent földig rombolva le. Egypár napi vihar a tengeri vésszel bátran kiállja a hasonlatot. Hányszor nincs úgy, hogy a puszta egyik részén gyönyörűen süt a nap, csaknem rezeg még a délibáb játéka, midőn más részén sötét felhő kerekedik, s az utazó éppen oly nehezen és haszontalanul fut, mint akit álmában kergetnek, mert nincs hová jutnia az égiháború elől? A szél zúgását hallod, de nem tudod, merre megy; szánod a fát, mely árnyékot oszt, minthogy leghamarabb üthet belé a villám; s még a futó vadon is, melyre máskor halálos csövet irányzatnál, megesik emberi szíved.

Azonban én, habár tapasztalásomat írám is le, nem e mostani utamból hozom fel ezeket. Reánk jó idő szolgála; s délesten állt a nap, mikor a kis Hortobágy vizén épült derék és erős hídon keresztül a fogadóhoz értünk, hol új meglepő jelenettel találkozánk. Itt a nap minden szakában láthatni a tornác előtt fölnyergelt lovakat, néha egy-két egyfogatú s kétkerekű talyigát, mely annak előjele, hogy Debrecenhez közeledünk, s országos nevén „debreceni fiakrénak” neveztetik. Azért, szíves olvasó, ha valaki fontos, nagyot mondani akaró arckifejezéssel ily találós mesét tenne föl: „Két kereke vagyon, nagy ló húzza nagyon”, minden oedipusi mélyelműség nélkül könnyen megfejthetnéd.

Soha türelmesebb valamit eme nyereg alatt álló lovaknál! Kicsoda ezek gazdája? Megtudod, ha belépsz a fogadóba, s ropogó teremtettét, zsíros szájú beszédet hallasz a hosszú asztal mellől. Mikor mi beléptünk, már kevesebb bor folyt a pohárba, mint mellé; a csikósok és gulyások – a lovak gazdái, szerencsésen átvevék magokat a délesti órákra. Szép szóval közeledénk feléjük, ők tele pohárral felénk. Micsoda könnyűség, őszinteség szíveslátásukban! A csikós leveszi ugyan kalapját, mikor az embert becsületes neveért, s azért kérdezi: micsoda földről való, de nem, hogy süvegeljen, hanem merő becsülettudásból. Köszöntésök adj isten jó napot; itt a „dicsértessékért” rossz szemmel néznének az emberre.

Ha három csikós együtt iszik, köztük egy rendesen békéltető, s a kettő békülő szeresfél. Társalgásuk szokás szerint szemrehányás, átkozódás, káromkodás, közbe-közbe ivás. Azon eredeti jelenet, miket itt láthatni, sok városi míveltnek talán untató vagy éppen botrányos volna. Már estvefelé járt az idő, s a gulyások oszolni kezdenek, mert szinte két-három mértföld, míg a gulyához mennek, csak egy nem mozdula. Nem képzeltem azt az óránál tovább kérő türelmet, sok szép szót, csalogatást, mit erre a makacs vasfejű Bandira (mert így hítták) társai rá vesztegettek.

Nekem ezalatt kedvem jött megtudni, mit csinál a magyar ember a szivarral, s magam rágyújtottam, megkínáltam őket is. Csak egynek volt lelke próbálni, minő az az anglus pipa, ahogy ők első látásra elnevezték a szivart. Az én magyar emberem egyszerre megütközött azon, miért nem egyformán jó akármelyik végiről gyújtani rá; s ha hirtelen eszembe nem jut, hogy a kapának is két vége van, s csak egyiket kell fognia, ki vele dolgozik, a pusztai ember leviccez, aminthogy így is az lett belőle későbben.

„Ejh! nem való ez magyar embernek”– mondá köpködve, mint a zsidó, s a szivart eldobta, mielőtt félig elhasználta volna.

„Hogyan földi?” „Mert bajuszára ég”– felelé a magyar; és mennyire igazán szólt! Eddig a dolog égett körmünkre, most már a szivar bajuszunkra; ismét új nemzeti veszély!

Hallottam még új fogalmat is régi szóban. A részeg Bandi produkálni akarta magát, hogyan ül a lovon, és egy nem messze legelésző pejet foga elő. Kengyel nem volt, ugrani kelle rá; és Bandi olyat ugrott, hogy fővel esett le a ló másik oldalán. „Boros a fiú”, mondá egy. „Nem a bor bántja őt”, jegyzé meg nyomba másik, „hanem az aër”. Már ezalatt mit érte a hortobágyi magyar, ő tudná legjobban.

Még egy éjszakát kelle töltenünk Debrecenig – szállásunk, hálásunk a kadarcsi csárda volt. Emez egy éjszaka úgy volt előttem, mint mikor a dráma vagy regény vége felé még egy nagy akadály gördül elő, s csak késlelteti a kifejlődést, pedig rohanni kellene a haladásnak. Minden örömem az volt, hogy fényes nappal megyünk be Debrecenbe, mely város jó és bal híre dacára, nagy idő óta célja vala vágyaimnak. Hogy is ne? Hisz életemben legtöbbször hallám e várost említtetni. Tisza tájékán születvén, ha jó termést adott az isten, falum örülő lakosa így fejezte ki magát: nincs olyan Debrecenig! Ha a gyermek előtt vásárfiáról nevezetes sokadalmak jöttek szóba, akkor is azt hallám: nincs olyan vásár Debrecenig. Aztán debreceni kalap, debreceni kenyér, debreceni pipa, pipaszár, és mindig és minden csak debreceni, az mégis tesz valamit. Mikor iskolába mentem, első kézikönyvem, a zsoltárok és dicséretek debreceni kiadás. A latin klasszikusok nagy része, tudós Budai Ézsaiás gondjai s felügyelése alatt, szinte ott nyomattak, s én ezekből tanultam. Mikor a nemzetiség magas eszméje tisztább lőn agyamban, és Kassát, Pestet ismerém már, mily kevéssé magyarok, örökké csak Debrecent hallám dicsértetni az ellenkező jó oldalról, s én e nevezetessé lett várost még sohasem láthatám! Aztán Csokonai, Kölcsey, a debreceni grammatika és a debreceni bíró, kiről azt hallottam gyermekkoromban, hogy az esztendei adót maga viszi személyesen a királyhoz, s vele bizalmasan társalkodhatik!

No de még nagyobb eszmét gerjeszte nálam a kadarcsi csárdás, ki ha nem tekintetes úr is, mint a hortobágyi fogadós, mégsem akárki, saját lelkesedésével. Valahogy azt találtam kimondani, hogy faluk kellenének e pusztára. – „Micsoda!”– pattant fel a magyar. „Uram, akkor vége Magyarország becsületének.” Hohó! mi lesz ebből? – gondolám, s készülék egy torzképét látni a becsületnek. De a csárdás szavai kifejtésével adós maradt, holott maga semmit sem ad ingyen; míg végre is gyaníthaték annyit, hogy Debrecennek gazdagságába bízik oly igen a jó együgyű, mondván: „Mikor a török bírta Magyarországot, ha pénz kellett neki, csak Debrecenbe küldött. Egyszer nem akart fizetni a város, s a basa karóba huzatással fenyegeté a bírót – uram, szekerrel ment az arany.”

Azt nem is tudom, hogyan tölt el a kadarcsi éj, oly jól aludtam. Reggel korán indulva, már jót haladtunk, mikor egyik útitárs kérésére meg kelle állanunk, mert pénztárcáját a párna alatt felejté. Aggodalmaimat, hogy e várakozással is csak később jutok Debrecenbe, azon öröm enyhíté, hogy társunk meglelte pénzét, még ahol felejtette.

II.
Debrecen

Ha én afféle utazást írnék, melyből a statistika is épülhetne, megnézném valamelyik statistikát, például Fényesét, s kiírnék belőle némely dolgokat, pedig hitelesen, hogy egy más statistikus újra forrásul használhatná az én utazásomat, s a tudomány és ismeret ekképp olyféle circulatióba jönne, mint a pénz az egész világon. Ekkor talán nem is volna szükség széjjelnézni a hely színén, s utazásom mégis épületesb volna, mint most, mert én, ha meg kell vallanom, azt sem tudnám megmondani, hogy kelt a búza, s mi volt a gabna piaci ára Debrecenben ottlétem alatt. Írhatnám például, hogy Debrecennek rendszeres gazdasága van részvénye szerint, hogy 120 köblös föld után a város ad legelőt 100 darab szarvasmarhának, 800 darab bundás juhnak; hogy pusztáin évenként 40 ezer szarvasmarha, 20 ezer ló, 120 ezer birka és juh él ki, térdig érő fűben stb. stb., de ezt bárhogy megírnám is, elfelejtenék, mert szám; a magyar pedig nemigen szeret számokkal vesződni, mit az ember sokkal hamarabb vesz észre Debrecenben, mint a világ akármelyik városában, mert itt a házak számtalanok, azaz nincsenek megszámozva.

Ha naplóm ónja jól fogott, Debrecen egy igen jellemzetes elnevezésű dombról, talán: képlátó, tűnik fel a Kadarcs felől menőnek, ki újólag csalódik, mert bármily közelnek tessék is a város a pusztai látkörön, folyvást mintha odább menne. „Az a nagy templom, az a collegiom!”, szólalt meg egyszerre egy társ, mintha valami világhírű, Szent Pál- vagy Szent Péter-féle templomra és a Vatikánra mutatott volna. Mindig tisztelem, ami szívből jő, s ez odamutatásban én nem láttam egyebet, mint ama nemes örömet, mellyel az utas eltelt, hogy Debrecenbe lép nemsokára. Az egész várost, mint Bécset külvárosai, oly formán szőlőkertek veszik körül, ez igen szép, de a kertek és város közti tér nagyon tisztátalan, s kivált nyáron kétszerte vesztegeti meg a levegőt, mely a városra özönlenék a kertek növényvilágáról.

A Hatvani utcán, mit más monda meg, mert felírva sehol nem láttam – a Hatvani utcán esvén bemenésünk, mondhatom teljes tiszta örömemre volt oly városba lépni, hol a boltok felírásai tisztán magyarok, kicsinytől nagyig, végtől hosszig mindenütt és mindenfelé. Igaz, hogy ez nem nagy dolog, s éppen az fájt eme jó meglepetés után, hogy a magyar embernek ily csekélységen is nagyot kell örvendeni; és bár a boltcímer, cégér vagy fölírás oly kevésbé nemzetiség, mint az oroszlánnak a körme még nem oroszlán, mint a tőr hegye még nem az egész tőr, de azért megismerjük körméről amazt, és a tőrnek a hegye gyilkol.

A nagy templom igen szépen zárja be a nagy Piac utca panorámáját, kár, hogy egyszersmind elveszi a főiskola kilátását, mi ugyancsak hiba s építészeti vétek. A nagy templomán látszik valami, mit a szem nem szeret; ennek találgatásával, mint afféle avatlan, nemigen törődtem, s elvégre valaki mondá, hogy nem egy, hanem két tervező dolgozott rajta, s most juték rá, mi hiányzik belőle: egység. A főiskolát inkább lehetne gyárépületnek tartani, mint Pallás templomának, különösen felső két ablakai miatt; oly gazdaságosan van építve, hogy a padlásnak is mennél több haszna vétethessék. Mögötte van eldugva, mint Patakon és Enyeden is, az ócska collegium, bizonytalan téglaoszlopok által gyámolítva, melyeknek aláásott az idő s valami kaparó állatok, s ebben a régi emberek szomorú pusztulásnak indulást, az ifjabbak veszni méltó cellaiságot szeretnek és nem szeretnek találni; majd megfejti az idő, kinek van igaza.

Sorban volna egy rövid kitérést tenni az iskola belsejébe, de azt csak azért nem teszem, mert igaztalanság nélkül nem tehetném. Debrecen iskolájáról annyit tud a világ, hogy újat alig mondhatni; a visszaélések megszüntetésére, jobb rendszer elfogadására férfias lépések oly nem régen tétettek, hogy mintegy most is cseng még belé a fül; annyi azonban napfényű igazság, hogy a debreceni főiskola legmélyebben süllyedt a mai kor szerint kórságos régibe, valamennyi magyarországi (ref.) főiskola között, s talán legkésőbb is fog abból kivergődni, de aztán egyiknek sincs annyi ereje, mint éppen Debrecen iskolájának. Debrecent illeté eddig legméltóbban ama keserű szemrehányás, hogy ifjait nem készíté ki az életre, s mintegy börtönbe zár el a falak közé, a profanum vulgussal lehető szorosabb érintkezéstől; s mulatságos ama jó együgyű mentséget hallani, mellyel az iskola e hibáját némely túlságig jóakarók s talán patrónusok is igazolni, védeni, takargatni szeretik. Azonban így vannak ezzel a pataki és pápai főiskolák barátai is,{1} legmulatságosabb aztán, hogy mindegyik a másik kettőt szeretné eláztatni vagy magáét üdvözítni, a többi rovására. „A mi ifjaink”, mond a debreceni szellemű, „igaz, hogy félénkek az életben, néha ügyetlenek is, de a pataki confidens, a pápai pláne szemtelen, disputabundus.” Patak azt hiszi, hogy a tudományért tanul, míg Debrecen a szobáért; s a pápai mindenből tud valamit, az egészből semmit. „A mi főiskolánk legszegényebb”, mond Pápa is, „de azért ifjaink legéletrevalóbbak, legkorább lépnek gyakorlatba”; míg a pataki elvénül az iskolában, a debreceni meg ha kiszabadul, szilaj t…óhoz hasonlít az életben.

Patak és Debrecen közt szép viszony áll fenn idők óta, ti. követséget küldenek egymáshoz a közönséges vizsgálatok alkalmával, s ezáltal némi diplomatikai színben jelennek meg a világ előtt egymás ellenében, pedig a két iskola egymást nem szereti, és e szellem kimegy az életbe, s ott tetszik meg leginkább káros következéseivel; mert arra világos példák vannak, hogy debreceni esperes Patakról kerültet nehezen pártfogol, s viszont. Sparta és Athenae huzalkodása, fogjátok mondani; s én többet mondok: Angol- és Franciaország! Ha tetszik; de tán felejtitek, hogy két magyar iskola érdeke nem lehet különböző? Hallhatni szerte az országban anekdotákat a kálvinista diákról: miképpen karazírozott a toronyból, mint fogyott el az asztalnál, szembe ülvén a házikisasszonnyal stb., ezeket, ha Debrecen táján hallod, pataki diák tette; ha Patak vidékén, debreceni. De hagyjuk az iskolás beszédeket, s fogjunk egypár genrekép festéséhez, Debrecen nagy utcájáról. Az utca úgy van most, mint ezelőtt isten tudja hány esztendővel, természetes állapotban, kivevén azt a néhány berostélyozott gödröt kellő közepén, melyet veremnek is lehetne gondolni, pedig csatornák a víz vagy inkább a habarék lefolyására, és kivevén a gyalogutakat vagy fajárdákat kétoldalt, milyeneket én itt láttam először, de hála istennek, hogy nem esős időben, mert rajtok és rólok kitéregetni nem öröm. Megy az ember akármelyik oldalon, tiszta magyar szót hall, magyar felírásokat olvas, mint már említem, csábítókat is, kivált ahol pálinkát mérnek, ilyforma dialog versben:

Jó a pálinka reggel,

Adjon hát egy üveggel.

Tavaszkor levén az idő, még divatjában kaptuk a sulyom és pattogatott kukorica, vagy itteni szólás szerint, tengeri piacát. Az utca gazának egyharmad része sulyomhaj. A kofák rövid kifordított bundában, vékányi fejkötők alatt gubbaszkodtak áruik, portékáik mellett, mindenki a maga mesterségét folytatván, metszvén a sulymot sarló alakú késével, nyelvelvén második-harmadik szomszédjához, néha többhöz is, éppoly hű emlékezőtehetséggel, melyiknek mit mondjon, mint, talán Julius Caesarról írják, hogy egyszerre hét levelet monda toll alá. A talyigák, mint valami szekérből rakott barikádok a csatamezőn, egy-egy kedvetlen, egész napra nyereg alá szorult lóval, nagy helyet foglalván el, s csak nevelék a rendetlenséget. Sohasem láttam annyi salátát, mint e piacon, mert gátat lehetett volna belőle rakni. Engem is kínáltak, hogy vegyek. Minden van, ami egy alföldi piacon szemednek-szádnak tetszhetik, csak el ne veszett legyen étvágyod, mikor utcasuhancoknak a kaszáslevet, mint marhának a moslékot, tisztátlan edénybe méri ki a tetemes kofa, s mérőkanalát hevesen visszalökvén a fazékba, mondja: „netek, egyetek!” – vagy egy alföldi kocsis a fal alatt vagy szekere árnyékában megül, s a friss sültet csizmájára teszi, veszi, eszi, s örvend, hogy nemcsak maga, hanem nehezen járó csizmája torkát is átjárja a meleg zsír.

Nem volt oly divat Magyarországon ötven-hatvan év óta, melynek, bár kikopott legyen is az életből, példányát nem láthatnád a debreceniek, főleg asszonyok viseletén. De legfeltűnőbb s a kofák ködmöneivel legélesebb és tisztességes ellentétel a kis gallérú kék köpönyeg az asszonyokon. Én csak egyet sem láttam újat, valamennyi meglehetősen elkallolt színű volt, mintha egy egész országos zsibvásárt megvettek volna ezelőtt tíz esztendővel, mikor a carbonari köpenyek kimentek a divatból. A mesteremberek gubaviseletének ideje, mint mondák, kitelt Debrecenben, mire nagy befolyással volt a polgári casino, melyet a frakkos ellenében kapásnak gúnyoltak, s gúnyolták-e még azután is, nem tudom. Azonban megjegyzendő, hogy a mívelt ifjúság erősen ehhez tartozik, vagy ehhez is, és csak igen kevés azok száma, kik a noble casinót kivételesen pártolák.

Mint én tudom, Debrecennek szinte megvannak a maga zárt körei a társalgásban. Rokon egymással a főbb nemesség, professorok és senatorok, s ez a kör az, mely szépei s élvezetei által maga után vonja, mintegy kiegészítő részévé teszi az ifjúságot. A kereskedők ide csak kivételesen juthatnak fel. Nekem volt szerencsém ily körben lehetni; volt élénk, lelkes beszélgetés, szíves csevegés, érdekes, mulattató, enyelgő; dal és zene és tánc, bizalmas közeledés és közlekedés, nők és leányok, idősebb, ifjabb urak vegyesen. Az idő úgy hozá, hogy lehetett szó színházi botrányról is, s ez a kis adat igen nagy erős vonást ad leírásomnak, mert nagyvárosi. Egyébiránt Debrecen szépei nemigen foghatnak mindennap oly boldogok lenni, hogy bohózatokról, Nestroyról beszélhessenek, hogy Chronique Scandaleuse-be való eseményeknek bővében legyenek, kalandokat suttogjanak, új merényt, regényes salto mortalékat halljanak az iparlovagok életéből, oh nem! Abban sem egyhamar fognak kitűnni, hogy kilencféle, párisi és tudja isten, még honnan való divatképen studírozzák a viseletet, bár a fényűzés Debrecenben is megvan a maga mértéke szerint – hanem mindennek dacára, egyforma, igaz, de nem örömtelen házi életben fognak ők maradni és virulni, nem veszélyeztetve keblök egységét a nagy és divatvilág ezer alakú csábjai közt, melyek csak ingerlik a szemet és szívet, de soha be nem töltik.

Erő és egészség az életnek fő kincse, általában a debreceni nép legirígylendőbb szerencséje. Csudálatos! E homokfészek oly egészséges embereket terem, mint a makk! Sem folyó, sem friss levegő, sem zöld bércek e város körül és felett, és mégis a nép, mintegy különösen megáldva e tekintetben, oly szép, oly erős. Két okát hiszem e nagy szerencsének. Egyik az erkölcs egyszerűsége, másik a földmívelő gazdasági élet, röviden a patriarchális viszony. Debrecenben talán két évig nem lehetne úgy lakni, hogy az ember ügyvéd vagy orvos, tudós vagy kereskedő létére gazda is ne legyen egyszersmind. Így telik el az élet, nyáron mezőn, télen városban. A fiatal ember, ki politikai izgatások eszméivel tér vissza Debrecenbe, azon veszi magát észre, hogy nincs ideje affélékre, mert a tanyán dolog van. Lehet mondani, hogy a mesterember is csak télen az, mert nyáron ő is paraszt. Így látjuk egyfelől a testi erőt kellő arányban egyéb, különösen homokos fekvésű városok lakóié ellenében, más részről a magánosak külön-külön érdekhajhászatát az egész mellőzésével, amiért minden egyesnek jól van dolga, de az egész, a város maga rendetlen, belcsín, polgárisodási szín és szívesen fogadó és marasztó külső nélkül; s ez oka aztán annak, hogy Debrecenben nincs közszellem, mely a részeket harmóniás egészbe olvasztaná, s nevelné a lélek szükségeit, s valóban ide illik, nem általánosan, de szórul-szóra az írás szava, hogy „senki nem gyűlöli a maga testét, hanem inkább neveli és táplálja azt”, s ez oka még annak is, miért nevezi a világ Debrecent nagy falunak.

De én nem bánom, akárhogy nevezik vagy csúfolják is, én szeretem Debrecent. Ötvenezer tiszta magyar lélek van itt egy testületben; a szellem emberből fejlik ki, isten után; és Debrecennek eme tőkéje, s még néhány városé az, mire a német és más nemzet civilisatiójának s értelmiségének nyakunkra tolakodása ellenében, szemeit vetheti még a magyar. Mert vessetek számot magatokkal, ha minden városaitok olyanok volnának, mint Buda, Pest, Pozsony, Kassa, Temesvár s még legalábbis húsz, és nem volna háttérben a Tiszán túl vagy mellett egy Debrecen, egy Szeged, micsoda reménnyel kecsegtetne a jövendő, a magyarosodás jövendője? Nem bánom én a panszlávot, ha fejére áll is, én a német értelmiségtől ónám inkább magunkat. Ki Debrecent Pesthez méri és kicsinyli, meg fogom tőle kérdeni, micsoda szempontból vette fel a kettőt.

Ha kereskedést, iparűzést mond, akkor én Pest ellen oly városokat vetek föl, mint Bécs, Páris és London; s tessék választania magyar létére. De nem azt mondom, hogy Debrecent magyarság Eldoradójául higgyétek, mert az nem járja, hanem igenis szeretném, hogy a nemzet a maga érdekében igyekeznék oly tőkét használni, mint Debrecen. Miképpen a jó forrás vizét mérföldekre roppant költséggel épült csatornákon vezetik el nagy városokba: úgy lehetne bánni Debrecennel is nemzet tekintetéből. No, de nem beszélek ily országos és talán némelyek szerint kezem vagy inkább eszem ügyébe nem eső tárgyról; én csak azért sem, mert Debrecenben a köznép igen sajátságos lényt képzel oly emberben, aki „poetás”, én pedig szinte írtam verseket. Csak egy az, mit el nem hallgathatok. Nem volna-e üdvös, mint egykor már, oda törekedni némely nemesb szívnek és erőnek, hogy Debrecenben egy kis irodalmi kör alakíttassék. Egy „debreceni újság” nem isten igazában megtenné-e hatását, mikor a Tiszán túl maga Debrecen egy nagy „Vezércikk” gyanánt tekinthető. Én hiszem, pedig tökéletesen, hogy mindaddig, míg a magyar szerző, s nem az újságíró – hanem a költő, dramaticus vagy novellista, magyar élet helyett német s egyéb lapokból magol, irodalmunk mindig feldunai és szajnai vagy mecklenburgi, magdeburgi, burkus polgárféle alakokat fog festeni, kivált, ha úgyannyira csak Pesthez fog köttetni, mint eddigelé. Mert hiányzik a közvetlen nézlés, a tapasztalás, ez a lélek egészségének legjobb orvosa, azért soha üdvösebben nem tudnék tanácsolni némely írótársamnak, mint hogy évenként legalább egyszer tévedjen ki Pestből a vidékekre, az életbe, s teljék, erősödjék meg szíve a nyers magyarság romlatlan érzelmeitől.

Első estve, amely napon beértünk, híre futván, hogy Komlóssy Paulina fog remekelni Béla futásában, örömmel siettünk a színházba, melyet egyik nemes szívű tanácsnoka tart Debrecennek. Az unalomig jól mulattuk magunkat, az ének mámora tündér álmokba merengteté lelkünket: elaludtunk. Társamon nem csodálkoztam, mert ő már írt is az operák ellen, hanem magamon, ki nagy énekbarát vagyok. Méltó volna följegyezni azt a szép primadonnai viseletet, mellyel itt is találkozánk. No de ez az ő eredendő bűnök, és másoké, akik elkapatják a töredékeny esendőket.

A színházból oly sötét utcára léptünk, hogy alföldi szólás szerint (mint sűrű ételben) a kanál is megállott volna benne. Egy jó emberem kezemet foga és vezete, hogy le ne lépjek a gyalog-pallóról, mert lámpa nem ég. Pipázni utcán nem szabad, s én voltam jelen egy szövétnekes éjjeli zenén, hol a fáklya éppen oly szikrázva égett, mint bármely gránit- vagy kátránykövezetű városban.

Éppen ez idő tájon volt kinevezve egy vegyes választmány színház és casino-lak építésére. Mily nagy lépés, ha teljesülésbe megy! Mert Debrecennek semmire sincs oly szüksége, mint szellemi szükségre, s ehhez idő kell, vajha megjött volna e városnak az! Tetszett nekem egy mesterember, ki két év előtt szakadt Debrecenbe valahonnan a felföldről, s most a világért sem beszélne másképp, mint magyarul. Kiejtésén megtetszik, hogy tót vala, és nem német, mert a kettő közt van különbség, ő bosszankodék, hogy a frakkos casino nem akar egyesülni a kapással, mondván: „nem becsülik a művészeket”, értsd: műveseket, mesterembereket; egyébiránt arra némileg jogosítva volnának, mert hallomásom szerint, Debrecennek egyik szabója egyszersmind Szabolcs vármegye táblabírája. Nekünk is szükségünk volt egy ily mesteremberre; de az átkozott csekély fáradságért irgalmatlanul meghúzott. Ezt csak úgy írom ide, mint utazásim közben másutt is elégszer tapasztalt rosszat; tudja isten, a magyar mesterember mintegy örömét leli az utazók sarcolásában.

Debrecenből néhány napi mulatás után fogadott ernyős, tulajdonképpen magyar szekeren mentünk lefelé Nagy-Váradnak, Biharba, melyet nagysága miatt legyen szabad előlegesen Biharországnak nevezhetnem.

III.
A pocsalyi fogadó és fogadósa. Genrekép.
Vendégszeretetet a diplomatiában.
Nagy-Várad. Koldusok. Kövezet. Ó és új börtönök.
Politizálás. Békés Bihar, egy anekdotában.
Csató. Rossz út.

Debrecen után Nagy-Várad volt legközelebbi célpontunk, hol és honnan kissé széttekinthetnénk. Pocsalyban tartánk déli állomást, s az itteni fogadót megjegyzem magamnak. A fogadós nemes ember, és fogadója mint afféle közhely, meglehetős gyűlpont korteseknek is annak idejében. A falon fejedelmek, Apafi és Bocskai képei függöttek, tele komolysággal, s a fogadós elbeszélte, hogy ő Erdélyből származott ide, gyűlésekre jár, és Biharnál nincs különb vármegye az országban. Dicsérte Bihar fiait a zöld asztalnál, mondván: Tisza derék ember, de Beöthy, a kis úr, megáll, mint a Samu nadrága; Toperczernél pedig nincs jobb jegyző hét vármegyében. Emlegeté, hogy a pocsalyi határban valaha mintegy hét földvár volt, a mostani vám is egy vár helyén fekszik. Asztalon a Pesti Hírlap feküdt, s a fogadós elégültnek érzé magát, ezzel is kedveskedhetni vendégeinek. Amint szétnéztem, kelet felé az erdélyi határhavasok tűntek szemembe, mint egy nagy végfal a látkör hátterében. Vágyaim ébredtek, s ha nincs tervben előttünk Békést, Aradot is megtekinteni, talán egyenesen bekanyarodunk a közel Erdélybe Nagy-Váradról. Ha angol módra utaztam volna: táj- és genreképfestővel, nem hagytam volna el a pocsalyi fogadót anélkül, hogy vászonra ne tegyem vagy tétessem. De a genreképeknek az a gonosz természetök van, hogy vajmi kevés van bennök engedve a szépítő, pótló phantasiának, így jelenleg azt jegyzeteim után sem tudom leírni valódilag, csak a tyúkólon zászló gyanánt kitűzött szarkát, mint az országban eddig divatozott s divatozó büntető rendszernek, mely még az állatokra is kiterjedett, egyik felakasztott példányát említem; ott függött az a szelen, mint csirketolvaj, magának érdemlett büntetésére, másoknak rettentő példájára. Én kérdeztem a fogadóst, jobbak-e a szarkák, mióta ez ki van cégérezve? A szarka, uram, mindig szarka marad, monda ő, nem a szarkát kell fojtogatni, hanem a csirkére jobban gondolni.

Már itt találkozám némely abaúji urakkal, kik Károlyi György grófnak békési főispáni székébe iktatására igyekeztek. A fonal, mely Abaújt és Békést, oly két távol megyét összeköti, onnan ered, hogy főispánjai testvérek, s ez mintegy rokonságot, közel viszonyt szül a két hatóság között, s a magyar ilyformán tisztelkedni a világ végéig elmegy. Látszik, hogy a vendégszeretet, eme patriarchális sarkarány, nálunk magyaroknál a fehér asztaltól kimegy a zöld asztalhoz, s némi háziasságot, baráti melegséget lehel. Az ily vonást nevezem már én nemzeti jellemvonásnak, mely együtt él és hal a nemzettel, s még az idegenszerű elemeket is annyira meghatja, úgy általjárja, hogy azok is annak színe és szelleme után alakulnak.

Mikor Nagy-Váradra értünk, délesten volt a nap, s ez a nap éppen vasárnap. Szerettünk volna tömeget látni, mert az utcai bölcsességet, azt, mely nem betűkbe van szedve, s ott fehérlik a papíron, hanem ezt, mely szabadon terem és tenyészik az isten levegője s a hang által, leginkább vasárnap tanulhatja egy utazó, a népseregtől.

Az ő beszéde, az ő lelke; játéka, az ő kedélye, mulatságai, az ő szenvedélye. A népet vasárnap lehet némileg megismerni, mert akkor mindenki együtt van, kivevén azt, aki beteg.

Nagy-Várad szétszórt város. Kit kerestünk, nem volt honn, vagy ágyban feküdt; így mi magunkra hagyva, mentünk, merre mások, és szépecskén kiértünk a Rhédei-kertbe. Itt is csak tévedve akadtunk ismerősre. Katonamuzsika mulattatá a sokaságot, mely tekervényes sétákban élénken mozgott odébb tovább a szép fák alatt, de nyesetlen utakon. Igen sok német szót hallék, s ez megzavará örömemet, mivel Pesttől még eddig tiszta magyar világban jártam, gondolám, mégis szép az, mikor a magyar ember hazájában anyai nyelvével is ennyire utazhatik. Van a kertben egy kápolna; melynek falain freskóképekben a meghalt gróf betegágyán ábrázoltatik. Itt látható egy faragvány is Ferenczytől. Mikor estvefelé visszatértünk, egy ismerősünk elbeszélte, mint jutott el a kert a város kezébe, s azt mondá: ez volt legszebb tette Rhédeusnak. Utunkban visszafelé legalább tíz-tizenkét koldussal találkozánk, kik az útfelen könyörögtek, rimánkodtak, s egy-két káromló megjegyzést is tehettek titokban ez elmenőkre, mivel kevés figyelem esett reájok. Én sohasem láttam ily szapora faját a koldusoknak, mint Nagy-Váradon. Mi lehet ennek az oka; megfejteni nem tudom, mert én Váradot úgy, mint várost ismerni szeretek, meg nem ismerhetém. Különös csapás ez rajta, vagy talán úgy kell őket tekinteni, mint a város fényűzéseért áldozatul esett szerencsétleneket? Mert annyi szent, hogy Nagy-Várad nagyvárosi színt és hangulatot szeret játszani, márpedig az is bizonyos, miszerint a nagyvárosi életnek rendesen két végszarvacskái a here-fényűzés, és a naplopó-szegénység.

Nagy-Várad utcáin járni valóságos poenitentia. Az ember aprózza lépéseit, vigyázva jár a kövecseken; hiába, mindhiába! Ha egyszer tyúkszem van a lábadon, megbánod, hogy valaha tán hiú valál a kis lábakra. Az ily apró kövek parittyába valók, nem utcát burkolni; s ha rajtok egy fél nap kelle járkálnod, megemlegeted a magyarok istenét, mert talpad úgy lángol, mintha megbambuszozták volna. Hogy a kevés látnivalóból mennél többet lássak, megnéztem az újonnan épült tömlöcöket, meg a régieket. Egyik borzasztó, másik, a régi, még undorító is. Ki hirdet e népnek szabadulást, ki hozza ezt jó útra vissza, ki engeszteli ezt ki az emberiséggel, s a törvényt ővele. Féltem a szemektől, melyek a vasajtón át a börtönből felém lövelltek; fájt henyélve sorvadni látnom az erőt, melyet isten amaz ép tagoknak vihart és napfényt egyaránt megbírni ajándékozott. Sorban, mint kévék, feküdtek a rabok egymás mellett; halvány és beesett arcukon minden szánakozás mellett sem olvastam egyebet gonoszságnál. És e gonoszság nagy része nem önkénytes, nem szándékos, hanem kikeserített, így természetes, sőt kimaradhatlannak is látszik a céltalan szigor és hamis elvekre alapított rendszer gyakorlata miatt.

Az új börtönök, mint a nép szokta nevezni, egyesek; azaz magán rendszerre építvék. Én nem tudok az effélékhez, mégis merem állítani, hogy itt haszontalanra, sárba veté ki pénzét Bihar. Ez nem börtön, hanem mesterséges lyuk a föld felett: egérfogó vagy patkánytanya legfeljebb. „Lesz itt szalonna is télen!”– mondá egy rab, amint e lyukakat vizsgálgattuk, értvén alatta: hogy télen megfagyhat bennök a rab.

Az időnek hirtelen változása teljesen tönkresilányítá minden tervünket. Az eső huzamosan zára szobába, s mi politizáltunk. Egyikünk sem engedett a másiknak állításaiból, s pedig oly hévvel, mintha éppen e vitán fordult volna meg a haza boldogsága. Belecsömörlém időjárás- és politizálásba, pedig pesti embertől a vidéken nem is kérdeznek mást, mint politikai újdonságot, meg talán az új hidat: mikor lesz már készen. Egy kis tapasztalás, közhír s egyéb adatok után, úgy vettem észre, hogy Biharnál alig van politizálóbb megye; s idevág az, mit a pocsalyi fogadós mondott. Hiszen szép az a politika, de van egyéb tudomány, sőt művészet is kívüle a világon, aztán nekem azért kezd nem tetszeni, mivel igen könnyű mesterség, s benne a középszerű is csilloghat, és e szerencse mértéken túl hajt vizet a hiúság, az ostentatio malmára; innen van aztán, hogy hazánknak politikusa igen sok, politikája igen kevés; ki-ki fogja ily előzményekből tudni, hogy Széchenyit Biharban nem szeretik. Egészen más szellemű megye már a szomszéd Békés, s én egy anekdotát mondok el, mely mind a kettőt igen jellemzeni látszott akkor, de azóta, meglehet, változtak a körülmények. Egy bihari ifjú látogatóba ment Gyulán, Békés megye székes városában, egy barátjához, kinek a falán legelöl Széchenyi arcképe függött: „Ugyan barátom”, mond a bihari, „nem tudod már kivetni ezt a képet szobádból?” „Dejszen, barátom”, felelé a békési, „hamarább kivetlek én téged, mint ezt a képet.”

Míg Békésbe átmentünk, láttam erdőket, melyek úgy el voltak pusztítva a hernyó által, mintha sáskajárás ideje volt volna, pedig éppen május vala. Sarkad, véghelysége Biharnak, utunkba esett, s én megemlékezem Csató Pálról, ki itt született, és alkalmasint legtisztább nyelvű, legfolyóbb előadású novellistája volt irodalmunknak, leginkább mégis mint feuilletonista és polemikus ismertetik, az Athenaeum és Hírnök közt folytatott, körülbelől legélénkebb tollháborúból.

Hogy azt az utat, mely Sarkadtól Gyuláig visz, leírhatnám, göröngyökből kellene kiraknom a betűket; mély kerékvágásból a sorokat; s philantropi érzelem azt mondja, hogy ily utat, minő ez kivált esős időben lehet, ellenségemnek sem kívánok.

IV.
Egy-két jellemvonás Békésről.
Igtatás előtti mozgalmak Gyulán.
Nemzeti dáridó. Laci báró. Magyar tánc.
Az angolkert. Siki és bérci várak.
Szép és érdekes. Népszerű név.
Kardos ebéd. Pohárköszöntések; különösen egy.
Egyenlőségi elv a táncban. Gyula, igtatás után.
Rándulás Körös-Tarcsára. Víg nép.

Békés megye egészen sík, földje fekete, mint a ténta, mellyel – a békési pór szerint, ki nekünk annak termékegységét dicsérte – esős időben írni lehetne. Békés erősen szántó-vető megye: tanyákon és pusztákon űzi foglalkozását nagyban. Idevaló volt azon ember is, ki Bécsben létekor álmélkodásig bámulván a város nagyságát, gazdagságát, midőn kérdeztetnék: mit érhet meg ez a város? Sokat, felelé; de mégsem annyit, mint egy alföldi eső.

Békés megye mint hatóság, a tisztviselők fizetésére nézve magángondoskodás által segíttetik. Harucker, Békésnek egykori földesura és főispánja, földet, lakot ad a megyéje tisztviselőinek, így a hivatallal, de aligha mindegyikkel, ilyen zselléri vagy jobbágyféle birtoklás is jár. Nekem ez nagyon feltűnt; pedig nincs benne semmi különös, tudva, hogy Békés többnyire puszta, nagyúri birtok most is, hát még azelőtt, s adózó kevés; ez csak olyan fizetés, mint a nyolcszáz pengő egy első rangú vármegyében.

Békés mindössze csak néhány, de aztán népes helységből áll; az igen szép, ha én jól tudom, hogy minden közönség, a megye elismerése szerint, rendezett tanáccsal bír. Részemről úgy hiszem, hogy népmíveltség, értelmiség dolgában Békés egy megye mellett sem lesz második. Szarvas, Csaba, más tót ajkú gyarmatok naponként jobban olvadnak be a nemzet szellemébe; nagyok lévén a helységek, jobban lehet gondoskodni tanítóképző intézetekről, mint például Ung és Zemplény megyékben, hol gyakorta egész járás tesz egy eklézsiát.

Még aznap estve, hogy Gyulára értünk, egy-két fordulatra menénk ki megszemlélni a hely színét. A kis város forronga már az idegenektől, kik Károlyi gróf igtatási ünnepére gyülekezének. Minden házból borzos csizmadiainasi, olykor szép fürtös fejecskék is néztek ki az ablakon, mert minden kocsizörgés új vendéget hozott a városnak; következőleg a nap szent-heverdelnap, bámulás, ácsorgás napja volt. A békésiek nagyon el valának telve igtatásukkal; számítgaták, honnan és ki jön még el Pestről, Bécsből, mindenünnen. A város legalábbis egy kis Münchennek tetszett. Ott volt Fischer cukrász, egész jégtakarmányával, Wagner-képeivel, Erkel, magyar színházi karmester, mint gyulai születés is, zongorájával versenyt adni. Van még egy fia Gyulának Pesten, egy híres arszlán; az nem ment le, gondolván: senki sem próféta hazájában. Voltak Pestről kikopott pincérek, kártyások, szóhajtó szerencsevadászok; voltak egyebünnen cigánybandák, minden szögletben egy; voltak a vidékről magas sarkú piros csizmás parasztasszonyok fehér ingvállban; zsinóros hetyke praetensivus hajdúk szomszéd és nem szomszéd megyéből, ki-ki a maga megyéjét, megyéje székesvárosát dicsérve Gyulához képest, hol majd meghalnak már éhen. Voltak mesteremberek, kész ruhákkal, apró és nem apró kereskedők, kocsmai bábos, komédiások, színészek; játszottak is, de nem hozván magokkal színházat, csak a gyepen. Voltak nadrágos parasztok, gyufát kiabáló zsidó fiúk és veres nyelű bicskát árulók.

A város legelsőben is rendőrileg lőn biztosítva, valamint vízzel, történhető gyulladások ellen. A nép, a közönség örült az arany szabadságnak – szabad volt az utcán is dohányozni.

Volt járkálás fel és alá, a diadalkapu s más készületek felé, mi pedig elmentünk egy helyre, a banderium báljába. Mulatság volt ez csupán férfiakból, leginkább azon nemesekből álló, kik zászló alá egyenruhába öltözének, lóháton menendők a főispán fogadására, kíséretére, főbb megyei tisztek, sőt mágnások vegyületével is. Mulatság volt az, de saját, nemzeti dáridó, csapongó, fesztelen, szeszélyes szabad eszem-iszom-élet. Idősebb és ifjabb nemesek, ődöngve egyik, szökdelve másik, táncoltak itt, közé-közé újjantva a nótának. Hol a nóta legszebb volt, azt a részét táncolták is, danolták is; olykor elmés ötleteket, többnyire versben, mondogattak a zene mellé. „Még most semmi a mulatság”– mondá egy fiatal úr – „majd ha itt lesz Laci báró, akkor fogunk csak látni valamit”. Nemsokára éles, átható újjantás hallik a pitvarból, s egy ifjú férfi rohan be. Mint mikor a vízbe dobott kő habgyűrűt lök, a nemesség akképp alakult karikává tétovázó rendetlen táncából, s ő, mint a toborzóban, középen egyedül. A zene gyorsabb lett, a tánc élénkebb, a belső szobából mindenki a táncolók közé tolult, s egymás fején keresztül vagy nyaka közt nézte, mert ő volt – Laci báró. Laci báró a magyar táncot senkitől nem tanulta, hanem magából fejté ki népi formák után. Így nála poesis a tánc, ki is tud benne annyit fejezni, mint igen sok költő nem szavakban. Neki nincs törvénye, nincs szabálya. Ő nem néz, nem gondol arra, vajon igazán a második figura jő-e az első után. Ő ott kezdi a táncot, ahol kedve kezdődik, a kedélyben.

Nem tudja az ember, ő táncol-e a zene után, vagy a zene megy őutána. Valaki azt hinné, hogy Laci báró talán igen sebesen rakja a táncot: nem kell hinni; ámbár ez sem marad ki, ha kedve tartja. Mint mondtam, kifejezésben áll az ő ereje. Sokszor csak lép, de játszik mellette a felsőtest; derekának egy hajlítása fölér némelyik táncmester minden tudományával. Tagjain szinte peng, szinte hangzik a mozgás; az ő tánca a szem muzsikája. Én őt igen szívesen néztem, s figyelmeztem mozdulataira. Azok mutatják, mit feljebb mondtam, hogy táncát senkitől nem tanulta. Nézzétek a tanítványokat; ők úgy táncolnak, úgy kínozzák magokat, hogy az ember kénytelen félni, hogy kitörik lábok, vagy mosolygni, kivált az úgynevezett harangfigura láttára, mely engem oda emlékeztet, mintha szél verné össze drága táncosom bokáját. A táncnak mindig kell valamit mondani, kifejezni, s nem pusztán csak kilábazni. A művészi vagy nem népi magyar tánc ott van jelenleg, hol a költő akkor, mikor a verslábokkal bajlódik. Kifejező a tánc, ha poesist ad, vagy inkább azon, mit a poesis tud adni: szépérzést, lelket, jellemet. Spanyol táncokban egész kis történetke, egy-egy románc, egy-egy ballada adatik elő; a történet a tagokba veszi magát, mint érzés a szívbe, s a mozdulatokban megszólal. Csak kettőt jegyzek ide: mikor Laci báró az elfáradt nemest – mert vele kitartani nehéz – ismét táncra hívja fel, vagy tánc közben vele versenyez, mind e kettőt saját mozgásokkal tette, s e mozgások megmondták, amit ő akart, s megértette minden. De a mi figuráink eddig csillag-, harangféle lelketlen dolgokat igyekeztek inkább utánozni, mint embernek indulatjait kifejezni, tehát alakokat rajzolni, mi a képzőművészetek feladata; pedig tánccal festeni, milyen a csillag, hogy lóg a harang, annyi, mind a szemmel hallani, füllel látni.

A táncon kívül láttam még itt becsületes pirongás nélküli, tisztán ömlő, emberi szenvedélyt, mely ilyen vagy olyan külső tekintetre nem hajtva, oly szabadon jött szem elé, mint a vérben megfogamzott.

A gyulai angolkert igen szerencsés, igen fel van gazdagítva a Körös által, mely azt több ágakon futja keresztül. Mert hiába, víz nélkül olyan a kert, mint szem fény nélkül; szoba tükör nélkül. Nincs pompája, nincs kettős ege, tündérvilága. Igen szép fenyvese legszembetűnőbb.

Megnéztük a várat is, de krónikát róla nem hallottunk, pedig ritka vár, hogy valami csodaszerű mondák vagy boszorkányi s kísérteti mesék ne élnének felőle. Megjegyzendő különösen, hogy a bérci várak legtöbbjében van mese egy kútról, mely összeköttetésben áll egy folyóvízzel, s ha fent bevetik a kacsát, a folyó veti ki. A síki várakból pedig a nép hite szerint föld alatti utak vezetnek ki s be.

Az igtatás előestvéjén a város ki volt világítva; több helyütt felírások, célzatos versecskékkel, leginkább Szakál L. tollából. A bevezetés és igtatás fejedelmi pompával történt; ha ezt leírnám, unalmas volna, látni volt azt jó, s ezt is csak egyszer, mert nincs fárasztóbb az efféle ceremóniánál. Békés nagy örömmel fogadta új főispánját, beszédekkel üdvözölték a szomszéd megyék követségei stb. stb., de legszebb volt, mert lovagias, leventei, daliás van benne, mikor a dandár Wenkheim B. báró vezérlete alatt a főispánnénak tisztelkedett, s a lelkes hölgyet beszéddel üdvözlé, s általa viszont üdvözöltetett, legérdekesebb volt pedig a megyei jobbágyközségek követi kara: tisztes férfiak, igazán a nép vénei, kikről a szentírás oly jól emlékezik.

A tulajdonképpi igtatás, melyben a kinevezési oklevél s egyebek felolvastattak, a ref. templomban történt. Fejdelmünk képét Teleki J. gr. erdélyi kormányzó viselé; Békés ennek nem kevésbé örvendett, mint főispánjának, mert a Teleki név általánosan igen jól hangzik a hazában, és két országra szól.

Pompás lakoma követé a diplomatikai eljárást, de abban nem látok semmi nemzeti vagy ünnepélyi színt, jellemet, hogy az ebédhez kardosan kelle menni. Ez fölösleges szertartás, vagy oly játékszerű, mint a gyermekek katonásdija. A római nép más ruhát horda békében, mást had idején. A kard nem való fehér asztalhoz és bor közé.

A pohárköszöntések szükséges kellékei a magyar lakomának; bennök igen sok gyöngédség, vendégszeretet, szíveslátás van kifejezve. Míg az ünnepélyre szorosabban vonatkozó és mintegy hivatalos áldomások köszöntettek el, beérte a vendégsereg egy-egy harsány éljen zúgásával, de mikor a főispánné köszönté el poharát, annyira meglepeték a lakomai közönség, hogy azontúl nem is igen hallgattak akárki fiára. Én még sohasem hallottam hölgyet efféle ünnepélykor beszélni.

Mind maiglan csengenek fülembe a békési főispánné bájos, gyöngéd szavai:

„E vidám hazafi társaságban poharamat nem tudom szívem szerint jobbra köszönteni, mint kedves hazánk boldogságára.”

„Mert a forrón szeretett haza minden óhajtásink összessége, minden buzgóságunk foglalatja.”

„Azért én is annak hű leánya a legtisztább érzéssel kívánom: isten tartsa meg a két testvérhazát állandó békességben és jólétben.”

„Kívánom, tartsa meg az élet legszebb áldásai között Békés vármegye lelkes közönségét.”

„Tartsa és sokáig éltesse tisztelt vendégeinket, kik a mai nap örömeiben ily barátságos részt vesznek.”

A grófné e szavakat igen szépen mondta el. Hangja kissé remegett; valamennyi asztal vendége mind őfelé fordult, sokan székekre kapaszkodtak, hogy ne csak hallják, hanem lássák is a magyar Aspasiát. Az a kis bátortalanság, mely szavain észrevehető volt, elárulá a gyöngéd nőt; azt mondta nekünk, hogy ez nem hideg szokás, nem udvarias megelőzés, hanem szívből szakadt jó kívánság vala. Történt pedig ez máj. 17-én.

Az estvéli nagy és fényes táncmulatságot talán négy párból álló társulat kezdé meg, az úgynevezett lakodalmassal. Első pár volt Wenkheim B. báró és a főispánné, második Wenkheim L. báró egy polgárleánnyal. A körtánc ugyancsak járta; az egész békési ifjúság a Tóth Gáspár pesti szabómester egyenruhájában, a kis bő ujjú zekében volt öltözve. A mulatság színe, mint illett is, kellett is, teljesen nemzeti vala mindenben, kivevén a hölgyek nagyobb részének ruháit. De azért magyarok voltak ők, és szépek, eme vigadalmi kis néptengernek drága gyöngyei. Nem tudom, mióta vagyok oly kitűnő figyelemmel a hölgyek iránt; azaz oly régen vagyok éber figyelemmel a hölgyek iránt, hogy reá nem is emlékezem, mint nem születésemre, tehát a kettő igen közel eshetik egymáshoz, de annyi szép alakot nagyvárosi népes mulatságokon kívül aligha láttam, mint éppen itt.

Másnap ismét rá lehete már ismerni Gyulára. Minden az előbbi rendbe, kerékvágásba igazodott vissza, csak a ref. torony és templom maradt meg ünnepi köntösében, mert az ünnepélyre s az eklézsia szerencséjére kimeszeltetett. A szabadságnak vége lett; pipázni újra tilos lőn. Fáradt és álmos szemekkel bőven lehete találkozni, legszomorúbb volt pedig a már most csak egyenként járó cigányzenészeket látni. Húraik lepattanva, ruháik borfoltosan, akit elől-utól találtak, egy jó pipa dohányt kéregetve. Az ünnepélyre kiültetett fák elhervadának, fonnyadt levelök az utca porába vegyült; a lámpák alján egy marék fövény maradt, kifogyván az olaj; a kivilágított betűk elveszték fényöket, s nem voltak többé jó kívánság, jó remény lángbetűi. A fényes nap eloszlatá az éj csalódásait, mesterséges pompáját, tündériségét. Mi sokakkal megismerkedénk, s ha ezerfelé szakadhatunk, ezerfelé mehetünk látogatásra, annyi és oly szívesek valának a meghívások. Magyarországon tíz esztendeig lehetne utazni ilyenformán. – Jó utat, jó egészséget! – ki tudja, fogunk-e mi és mikor találkozni velök az életben?

Gyuláról egy rándulást tettünk, csak nem egészen visszafelé, Kőrös-Tarcsára Szakál Lajoshoz. Ő, mint maga szokta mondani, paraszt, azaz szántóvető; közel érintkezésben a természettel és a természet fiaival; a néppel, beavatva ennek érzésibe, gondolat- és eszmevilágába, azért őt mint ilyent még a múlt országgyűlési ifjúság, békési szóejtéssel, nép emberének szereté nevezni. Ez a közvetlen barátkozás a szántóvetőosztállyal szülé az ő költészetét; és Szakál csaknem egyetlen magyar költő, ki egyedül csak népi modorban és szellemben próbálta erejét, míg a nagyobb rész többféle szín és jellem után kapkodásban, úgyszólván, elforgácsolja magát. Szakálról senki sem hinné, hogy ő látott valaha egyebet mezőnél és földmívelői életnél. Tudományágának semmi hasznát nem vette verseiben, azaz teljesen tudá magát óvni idegen különnemű elemektől. Ez hűséget, tárgyszeretetet mutat, melyben nincs költői hiúság, de van igenis lemondás és írói lélekismeretesség. Népdalait Cimbalom nevű kis könyvecskében adá ki; s bennök néhány, de csak néhány, oly igazán talált, oly békési, oly körös-tarcsai van, hogy szinte síkot lát az ember, mikor olvassa:

Szép ez a mezei élet,

Az ember messze elnézhet.

Vagy mikor a tanyán széttekint, s felkiált:

Körös-Tarcsa kis helysége,

Messze, mint a világ vége.

Évek óta figyelmezvén a nép danáira, költészetére Békésben különösen meglepett az, hogy a dalok sokkal elevenebbek, vígabbak. Van egy friss dal, melynek versei így kezdődnek:

A csillag az égen sorjába jár…

Meredek, meredek a víz partja stb.

– ez tulajdonképp eredetileg tót vagy legalább tótos dana, és meglehetősen csendes, minden bizonnyal nem oly pattogó, mint most hazaszerte és színpadon is énekeltetik.

E dalt, ha jól tudom, Békés tájéka szülte újjá, s tette magyarabbá, vagy éppen magyarrá, néhány hangváltoztatással. Én ismerem a haza több részeit, de oly vidám dallást, mint Békésben, a néptől sehol sem hallottam.

V.
Csaba. Egy oláh pór. Fordítás Virgilből.
Arad derék város, de nem magyar.
Jó szó a nemzetiségről, világszellemről.
Irodalmi érdekek.

Körös-Tarcsáról egy nap Aradon voltunk. Utunkba esett Csaba, eddig legnagyobb falu Európában, most mint város kevéssé szembetűnő; nevezetes arról, hogy igen nehezen magyarosodik, minden izgatások dacára is, holott szép példát láthatna maga előtt Nyíregyházában. Délután két órakor indulván Csabáról, még aznap Aradra menni, nagy feladat volt előttünk. Kétegyházán váltandánk lovakat, azonban ez sok időbe került volna, mert minden ló mezőn volt, s mi egy oláh pórt, ki füvet hozott szekerén, szólítánk fel, ha ott lehetnénk-e ma Aradon. Az ember kissé boros volt, szeme elé tartván kezét megnézte a napot; füvét, kaszáját szekeréről lerakta, megfordult, és vitt, mint a szél. Legtöbb baja volt pipájával, mert mindjárt kialudt. Ő, szegény, a magyar nyelvet törte; igen örömest kérdezősködött felőlünk, micsoda országból valók, miféle járásban vagyunk, mert tudni kell, hogy a köznép igen hajlandó spionokat vélni minden olyan könnyen és zsinóros hajdú nélkül utazóban, mint mi is valánk. Bátorságát a jó szó, mellyel iránta viselteténk, ébreszté fel, de azért valahányszor újat kérdeze, mindannyiszor engedelmet kért, s levette sapkáját. Mondtuk, hogy Erdélybe Kolozsvár felé szándékozunk; örömest ígérkezett bennünket odáig is elvinni, csak adjunk neki visszajövet bizonyságlevelet, hogy ő becsületes járatú ember, pedig övéitől el sem búcsúzott. Vezetéknevét nem tudta megmondani, legalább mi ki nem vehetők. Amint elestvéledénk, szüntelen azzal biztatott, hogy nem kell félni, míg ő velünk van. Kurticshez közelgetve egy lóhátas ember vágtatott mellettünk az út sáncán kívül a gyepen.

„Nem kell félni”– mondá, mintha mi féltünk volna: „ez a lótolvaj”– folytatá: „az egész Kurtics ilyen”.

A hold gyönyörűen világított. Egykori classicusom, Virgil megtaníta, mint kelljen a hold színéből jövendölni. Az utasban, „kit boldogít a jó út, jó idő”, erre mindig hajlandóság mutatkozik.

A kiújuló hold meggyújtván lángjait ismét,

Ha beborult szarván felhőt látsz függni sötétet,

Nagy zápor készül tengernek, földmívelőnek.

De ha egész arcán ömleszt el szűzi szemérmet,

Szél leszen; a szélnek piruland az aranyszínű Phoebe

Vagy ha negyed napján (mert ez legbiztosítóbb jel)

Tiszta, s az égen nem megtompult szarvaival megy,

Mind az egész nap s mind valamennyi utána jön, amíg

A hónap tart, szél és zápor nélküli lészen.

Az éji csalódás minden kis tárgyat toronynak mutata, főleg az aradi ligetet, mely mellett éppen el kelle haladnunk, több ízben véltük láthatni. „Nem kell félni!”– monda közbe-közbe az oláh, mintha egész szótári tudománya e három szó volna, mert akkor is biztata, mikor nem kellett. Lovai már igen elfáradván a sáros locspocs úton, elbeszélte azok életírását, aztán szegénységét, és tüzet kért. Éjfél volt az idő, mikor Aradon szállással váró barátunk ajtaján bezörgettünk. Lehet gondolni, mily otthoniatlan az ember oly háznál, hol körül sem tekinthet, hanem azon úti porosan vagy sárosan egy szobába mindene behordatik, maga egy ágyba magát beszuszakolja, s alunni kell.

Reggel a becsületes oláh pór azt izené be, ha megyünk-e tovább? Nekünk azonban szándékunk lévén Aradon maradni, őt hálálkodásai közt jó borravalóval eleresztettük.

Arad oláh, rác, német, magyar keverék. Az idő tájban, hogy ott jártunk, magyar színészetet akart néhány buzgó nemzeti szellem betelepíteni – mert színháza van, de belőle semmi sem lett. Egyébiránt Arad iparűző város, kereskedése az egész Tiszán túl legnagyobb. A Maros itt már igazi hasznavehető folyó; a bor- és gabnában dús megyének székesvárosa egyszersmind középponti városa az iparmozgalmaknak is. Háromszázezer köböl gabna szállítaték éppen akkor piacáról, én hiszem, mert hiteles ember által igen hitelesen mondaték. Bor dolgában Ménes, Magyarád ország-, sőt világszerte híresek. Épületei különösen a piacon, melyre nagy széles utca visz Békés felől, legújabb stílben építvék; egyébiránt van sok zigzug rácfészek, szoros és csíntalan utcái, melyek járda nélküliek; rajtok a sár, mint Kunságon a vermek, feltöltetik, megszárad, s újra por lesz, mint minden a világon.

Aradnak hamarább volt casinója, mint Pestnek, de már el is oszlott, s nem bír új életre vergődni. Van rabdolgoztató intézete a megyének; van takarékpénztár, kisdedóvó s egyéb jótékony célú egyesületek, legnagyobb dísze pedig, mert a szenvedő emberiség nyer enyhülést általa, egy igen jól épített s még tovább építendő kórház, mely leginkább két nemeskeblű hölgy buzgóságának, kitartó érvének (energia) üdvös teremtménye. Gyorskocsi-intézete felbírja magát tartani, s nagy könnyebbség a Pest és Arad között utazónak.

Az aradi vár kisebb, mint a komáromi, de éppen úgy építve sáncok közé, melyeket a Marosból azonnal vízzel tölthetni meg.

Van gondoskodva népi kedvtelésekről, mulatságokról is. A liget, a buja növényzetű, gazdag fájú liget erre való. Vannak több fürdői, nem orvosi ugyan, hanem tisztasági célokra szentelve.

De ki tudna mindent felszámolni? Nekem egy általános átpillantásra volna kedvem, szólván Aradról, s az körülbelől ebben foglaltatik. Ha Magyarországon nem volna szükség örökké szemben tartani a nemzetiséget, s a széles fogalmú emberiség szempontjából kellene logikázni, szíveskedni, úgy Araddal könnyen eligazodnám, mert hol ennyi jótékony eszme valósult meg intézetekben, mikre szív és pénz egyiránt szükséges, ott az emberiség ügyeért tett vagy teendő küzdések első lépése csak például szolgálhat a másodikra. Valami titkos epedés van mindnyájunk lelkében a nemzetiség iránt. Mindig azt hiszem, az ember véges volta bizonyos korlátok közé szorítja még a szeretet szent indulatát is, különben miért szeretné jobban édes övéit, gyermekit és hitvesét, mint másokat? De nem emberben kell-e szeretnünk az emberiséget, nem egyesekben minden embereket? Fejet hajtok én az igazságnak, ha szigorú is, de ne feledjük, hogy ész igazságai mellett van egy más is, a szívé. Csak a nemzeteknek bizonyos magas pontú állása hatalmaz fel szólni cosmopolitismusról, de amely hazának még úgyszólván házi dolgai sincsenek elrendezve, ne ábrándozzék Colchis aranygyapjáról, ne világszellemről, mely istennek való. Azért így értsétek: a hazaszeretet ösztönünk, mely a szívnek és észnek összessége; a világpolgársági fennhéjazásban pedig az ész elveket fog a szívre, melyeket a szegény szív soha nem tanulhat meg kára nélkül. Most Arad derék város, de nem magyar; benne igen elkelne az olvasztó erő. A váltótörvényszék máris sok magyar elemet plántála belé. Arad hírét egy népdal szinte nemzetietlenségi szempontból tartja fenn, ekképp: „Most jöttem Aradrul, nem tudok magyarul.” De ha egyszer a város melegebben fordul nemzetsorsunk felé, akkor a nóta elhallgat, vagy legalább csak mint egykori jellemvonásának emlékezete fog idéztetni.

Örömem volt több egyéneket látni, kik a magyar irodalommal szoros ismeretségben valának, szinte apróbb mozgalmaig. Az ily lépcső-míveltség sehol nem szükséges annyira, mint általalakítandó városokban, hol, mint például Aradon, nem csekély intelligenciát s ízlést lehet bevenni általa hazai érdekünkbe, mind a hölgy-, mind a férfivilágból. Fábián Gábor, Sárosy Gyula – ismeretes nevek irodalmunkban – hivatalos foglalatosságaik mellett is meghozzák áldozataikat a tudomány és művészet oltárára. Az első régibb lakosa e városnak, Sárosyt a váltótörvényszék – melynek tollvivője – vitte oda Eperjesről. Mihelyt e hírt meghallottam, mindjárt eszembe ötlött, hogy Eperjesen tótokat kelle magyarosítnia, Aradon majd rác- és oláhajkúak között kell terjesztenie a nemzetiséget. Egyébiránt ő Arad megyében született Boros Sebesen febr. 12. 1816. Eperjest iskolájáért laká, hol még tanulókorában már nagy befolyással volt nyelvészeti s költői tehetsége által iskolatársaira. Az eperjesi magyar társaságnak, mely egy kis zsebkönyvvel (Jáczint) ajándékozá meg a zsenge irodalmat, ő volt a lelke; s a társaság az ő idejében legvirágzóbb. Mulatságos és egyszersmind eperjesi nyelvzavarékot jellemző volt hallanom, hogy őt a polgárok – mert kisvárosban minden ember ismeri egymást – pan Dichter címmel tisztelék, ha szépet akartak neki mondani. Ő keveset írt, de jókat. Hölgyek hölgye, A világtalan dalnok című költeményei, amaz rendes balladai, ez szerb elbeszélő formában, tehetős kebel kifolyásai. Legyen itt őszinte szó, kívánság képiben mondva; vajha nemes tüzet ne hűtse ki az élet, melynek bajai: gond és hivatalszobai lekötelezettség, egyiránt sürgetnek mindnyájunkat!

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ Erdélyi János úti írásai

Hazai úti képek és levelek

1. Rozsnyó és környéke

2. A tejárusnők

3. Úti képek

I. Május elsője. Bölcs tapasztalás árnyékoldala. Est a Mátra alatt. Peleskei nótárius. Népköltészet. Lavotta. Magyar szivar. Gomba és napernyő. Hortobágy és hortobágyi. Sok nyom, kevés út. A puszta. A szokás. Érzelmek a pusztán. Hortobágyi fogadó. Ismét sz

II. Debrecen

III. A pocsalyi fogadó és fogadósa. Genrekép. Vendégszeretetet a diplomatiában. Nagy-Várad. Koldusok. Kövezet. Ó és új börtönök. Politizálás. Békés Bihar, egy anekdotában. Csató. Rossz út.

IV. Egy-két jellemvonás Békésről. Igtatás előtti mozgalmak Gyulán. Nemzeti dáridó. Laci báró. Magyar tánc. Az angolkert. Siki és bérci várak. Szép és érdekes. Népszerű név. Kardos ebéd. Pohárköszöntések; különösen egy. Egyenlőségi elv a táncban. Gyula, igt

V. Csaba. Egy oláh pór. Fordítás Virgilből. Arad derék város, de nem magyar. Jó szó a nemzetiségről, világszellemről. Irodalmi érdekek.

4. Naplójegyzetek magyarországi utazása alatt

5. Pesti levelek

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

6. Pest-Váci vasút

7. Széphalom

8. Sárospatak

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

Külföldi úti képek és levelek

1. Pozsonytól Passauig

2. München

3. Stuttgart

4. Lipcse

5. Amsterdam

6. A német irodalom legújabb állásáról

7. A wolfenbütteli könyvtár és Lessing sírja

8. Hollandia és a tenger

9. Páris

10. A francia irodalomról

11. A párisi élet elevensége

12. Páris

13. A francia politika. Tanger ágyúzása

14. A társas életről

15. A Francia Akadémia közgyűlése

16. Opera. Polkadüh. Salon. Soirée

17. Magyar mesterlegények. Liszt tanítványa. Sáry Fáni

18. Francia irodalom

19. A francia törvényhozás. A kamarák

20. A francia politikai élet

21. Champolion. Cormenin. Macready. Dumas. Francia-magyar hölgy

22. Macready, a világ legelső színésze

23. Újév napja Párisban

24. A párisi színészet

25. A farsang Párisban, I.

26. A farsang Párisban, II.

27. Páristól Savoyáig

28. A gőzerő. Mâcon

29. Chalon és Lyon között

30. Gondolatok a kocsiban

31. A savoyai hegyek

32. Chambéry és vidéke

33. Turin és Genuáig

34. Róma

35. Florenc

Úti napló

1. Pesttől Bécsen át Salzburgig

2. Bajorország. Württemberg

3. Nürnberg

4. Szászország. Dresda. Lipcse

5. Poroszország. Berlin. Hannover

6. Németalföld. Belgium

7. A Rajna völgyén át Strassburgig

8. Páris

9. Lyon. Marseille, Toulon

10. Páris

11. Anglia

12. Páris

13. Párisból Chambéryn át Turinig

14. Turin és Genua

15. Tengeren Livornóig, közben Pisa, Civita-Vecchia

16. Nápoly és Szicília

17. Málta

18. Nápolytól Rómáig

19. Róma

20. Spoletótól Florencig

21. Florenc és környéke

22. Bolognától Piacenzáig

23. Milánótól Velencéig

24. Velence

Függelék

IDŐRENDI TÁBLA

Jegyzetek

Hazai úti képek és levelek

Külföldi úti képek és levelek

Úti napló

NÉVMAGYARÁZAT

Melléklet

JEGYZETEK

JEGYZETEK

{1} Kecskemét, Losonc, Miskolc stb. iskolái nem jőnek be a vitába.

{2} Helybéli német lapjaink eléggé elménckednek felette. A szerk.

{3} A „Lipcse” levélhez a szerkesztő, Vahot Imre a következőket írta: Eredeti levelezés a külföldről. Ily cím alatt fogjuk közölni e lap kiadója s egyik legkedvesebb barátunk, Erdélyi János külföldi leveleit. Ő a franciák, angolok, írek, hollandiak, belgák, schweiziek és olaszok honából igen érdekes, mulattató és tanulságos utazási leveleket küldend hozzánk, külföldi barátaihoz, s mindezen eredeti jeles levelek a külföldről egyedül e lapban fognak megjelenni: és így olvasóink legalább kicsinyben fölötte hű rajzát bírandják Európa jelen állásának mind társas életi, mind művészeti, mind irodalmi tekintetben.

{4} De már ezért magam is apprehendálok. A szerk.

{5} A tudás nem hiányzik, csak akarat kell hozzá. A szerk. [Vahot Imre].

{6} Szeretett Erdélyi barátunk szellemdús amsterdami leveléből még lapunk jövő két számában is elég közlenivaló maradt, különösen Lessing sírját és tengeri utazását úgy írá le, mint azt egy szép lelkű költőtől várni lehet. A szerk.

{7} Mikor lehet ezt majd a mi nemzeti színpadunkról is elmondani? A szerk.

{8} Mily ritkaság, hogy a magyar lapkiadó és szerkesztő e dologban, mint mi, egyetértenének! A szerk. [Vahot Imre].