K Ö V E S I   P É T E R

A CSODASZARVAS NYOMÁBAN

ŐSTÖRTÉNETÜNKRŐL
ÉS MŰVELTSÉGÜNKRŐL,
EGY KICSIT MÁSKÉNT

Borítóterv: Papp Norbert

A képeket a szerző bocsátotta a Kiadó rendelkezésére.

© Kövesi Péter, 2012

© Tarandus Kiadó, 2012

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross G. út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó negyvenegyedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Kovács Attila Zoltán

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Nyomdai előkészítés: Váraljai Nóra

Nyomdai kivitelezés: Print Invest Magyarország-H Zrt.

9027 Győr, Almafa u. 13.

Felelős vezető: Ványik László elnök-vezérigazgató

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

EPUB ISBN 978-615-5261-21-3 / PRC ISBN 978-615-5261-20-6

„Hazudni nem szabad!”

Deák Ferenc

ELÖLJÁRÓ PÁRBESZÉD – ÖNMAGAMMAL

– Szóval újra akarod írni az őstörténetet. Minek? Nem írták meg már előtted elegen?

– Eszem ágában sincs. És sok mindent olvastam, olyat is, ami tetszett, és olyat is, ami nem. Sokáig olyan volt a fejemben a történelem, mint egy kirakójáték, ahol egyes darabkák megtalálták egymást, és elkezdtek összeállni, míg mások mintha egy egészen másféle képet akarnának kirajzolni, aztán voltak teljesen egyedül állóak, amelyek mintha sehová sem akarnának tartozni. Aztán lassan elkezdett az egész összeállni.

– Ezzel szerintem mindenki így van. Akkor kezd könyvet írni róla.

– Jobb esetben. Sokszor viszont éppen a fejében lévő rendetlenséget és zűrzavart borítja rá az olvasóra. Ilyet is olvastam, nem keveset. Épp ezt szeretném elkerülni.

– Gondolod, hogy a te verziód az igaz?

– Mindenki azt hiszi, ha pedig azt írja le, amiben ő sem hisz, akkor gazember, csaló. Nem hiszem, hogy én tudom a tutit, és hogy a végső igazságokat nekem kellene kinyilatkoztatnom. Jobb, ha felsorakoztatom a lehetőségeket, tessék, ezekből lehet választani. Amiket eddig olvastam, azok többnyire nem adnak választási lehetőséget az olvasónak. A történetírók többnyire pontot tesznek azoknak a mondatoknak a végére, ahová kérdőjelet kellene. Itt kezdődik az ideológiai diktatúra, ezekkel a pontokkal. Én meghagyom a kérdőjeleket. Kérdések tömkelegébe fogunk ütközni. Kérdésekbe, amelyekre készen kapott válaszaink voltak egészen addig, amíg el nem kezdtünk kicsit önállóan gondolkodni.

– Azt mondják, hogy a történelmet a győztesek írják, de ez nem mindig igaz. A magyar történelemben sem. Itt a vesztesek írták, csak éppen a győztesek megrendelésére.

– Vagy – ami még rosszabb – puszta talp- (vagy egyéb) nyalásból. Ma pedig a divat elvárásainak akarnak megfelelni. Egy olyan divatnak, ami egy dicsőséges őstörténetet szeretne látni, amire büszkének lehet lenni.

– De hát ez természetes, nem?

– Egy határig. De nem túltupírozva. Mert egy határon túl gusztustalanná válik. Legalábbis nekem. Persze tudom, ezt lehet eladni. Ennek a pszichológiájáról is írni fogok. Téged pedig kérlek, maradj itt, és nyugodtan vitatkozz csak velem!

– Megígérem, így lesz!

– Akkor vágjunk bele!

Most jön az Előszó – mert az is szokott lenni

Tisztelettel köszöntöm az Olvasót! Ebben a könyvben a magyar őstörténet, magyar műveltség néhány különösen érdekes témájáról szeretnék beszélni Önöknek dogmák, tabuk, túlzások és fantazmagóriák nélkül. Azért, hogy felvonultassam azt a néhány, szerintem nagyon fontosnak ítélt kérdést, amelyek magyarságtudatunk jelenlegi állapotában szükségesnek látszanak. Sarkalatos, sokat vitatott kérdések ezek – és nem az a célom, hogy elmondjam az igazságot, inkább az, hogy különböző elméleteket, elképzeléseket vessek össze, és a kedves Olvasót gondolkodásra késztessem. A felsorakoztatott gondolatok között lesznek hivatalosan elfogadott és lesznek alternatív, kevésbé elfogadott elképzelések is. Szeretném elkerülni a nyilvánvaló tévedéseket és a csalásokat, történelemhamisításokat is, amelyek sajnos, jellemzőek történelmünkre. Mindezt politikamentesen, elfogultságoktól mentesen és gyűlölködés, agresszív indulatok szítása nélkül szeretném tenni. Hogy miért, arra az egyik későbbi fejezetben fogok válaszolni. Ugyanis ha létezik olyan, hogy magyar lélek, magyar lelkiség – márpedig véleményem szerint létezik –, akkor attól mi sem áll távolabb, mint az agresszív gyűlöletkeltés, amivel sajnos, mostanság túlságosan is sokat találkozunk. Hogy miért is fontos a hagyomány, a gyökerek ismerete, azt hiszem, nem szorul különösebb magyarázatra. Ahogyan egy fa gyenge gyökerekkel nem nőhet magasra, nem erősödhet meg, vagy ha mégis, nagyon könnyen kidönti a szél, úgy egy nép számára is fontos, hogy tisztában legyen az eredetével. Hogy kik vagyunk, honnan jövünk, mit hozunk magunkkal az idő mélységeiből, mi az, amivel megkülönböztetjük magunkat másoktól? Az önazonosság-tudat, öntudat kulcskérdés egy nép fennmaradása szempontjából. Sokkal könnyebb egy népet szolgasorba taszítani, ott tartani, ha eltitkolják előle valódi történelmét.

Ma a magyar történelemben, de főleg az őstörténet-kutatásban két, egymásnak tökéletesen ellentmondó szemlélet hadakozik, vagdalkozik egymással. Az egyik a hivatalos, akadémikus történettudomány, amely szerint az Urál környéki őshazából származó kis finnugor népecske vagyunk, akik primitív és pogány idegenként érkeztek a X. században a Kárpát-medencébe, a művelt Európába. Mindent a nyugatiaktól vagy a szláv népektől kellett eltanuljunk ahhoz, hogy egyáltalán emberek lehessünk. És sehogyan sem értik, miért nem lelkesedünk a tudományukért. De nézzük meg kicsit alaposabban, mit állít történészeink e csoportja:

Néhány szó a marxista történelemszemléletről

A marxizmus alapját képező materialista szemlélet szerint az ember pusztán anyagi testből álló lény, amelynek minden funkciója és megnyilvánulása anyagi, biológiai, sőt fizikai-kémiai folyamatokra vezethető vissza. Ennek megfelelően a legfontosabb funkciói a fizikai létfenntartást szolgálják. Egy ilyen lényekből álló társadalom is értelemszerűen a termelési és fogyasztási viszonyok köré szerveződik – és ez egyben a marxista történelemszemlélet alapja is. Marx szerint az ember eredetileg nem szellemi lény, hanem mint „csordaállat” jelenik meg a természetben (lásd Marx Grundrisse című munkájában). Az osztályok nélküli társadalomból a termelőerők fejlődésével osztályok, úgymint elnyomó és elnyomott, kizsákmányoló és kizsákmányolt osztályok jönnek létre, és az ősközösségi társadalom felbomlásával elkezdődik az osztályharc, amely a történelem fő mozgatóereje. A „fejlődés” fogalma kimerül az alsó osztályok hatalommegszerzésre irányuló megmozdulásaiban, minden más csak „változás” vagy visszalépés a fejlődésben. A marxisták szerint a világtörténelem határozott irányba, a proletárdiktatúra, majd az osztályok nélküli kommunista társadalom megvalósulása felé tart, már az őskor óta. A történelmi folyamatokat kizárólag e szűrőn keresztül szabad látni, láttatni. Ez tipikus példája annak, amikor aktuálpolitikai célokat a múltra vetítve akarnak igazolni.

A szovjethatalom színrelépése után ehhez még csatlakozott a „szocialista internacionalizmus” eszméje, amely nem volt más, mint a Szovjetunió hegemonisztikus törekvéseinek szalonképesebb csomagolása. A szovjet érdekszférához tartozó területeken ez a szláv népek környezetüknél fejlettebb színben való feltüntetésének kötelezettségét is jelentette. A nemzeti érzést ezek érdekében visszaszorítandónak, az egyházak működését a kötelező ateizmus jegyében pedig destruktívnak kellett tekinteni.

Bár Marxnak és kortársainak kevéssé lehet a szemére vetni az emberi psziché vagy éppen az etológia ismeretének hiányát, XX. századi követőinek viszont annál inkább! Szemléletük ugyanis teljes mértékben figyelmen kívül hagyja, hogy már a fejlettebb állatok társadalmában is hierarchikus alá-fölé rendeltségi viszonyok alakulnak ki, az emberi pszichikumban pedig a kollektív érzések mellett ott van az ego, mint a személyiség alapvető szerveződési központja, és ott vannak az individualisztikus, versengési, önérvényesítési, önmegvalósítási késztetések. A kommunizmus ezért lélektani értelemben is teljes képtelenség volt, valójában pedig egy új (és többnyire képzetlen és alkalmatlan) uralkodó, haszonélvező osztályt emeltek az anyagi vagy szellemi javakat ténylegesen előállító rétegek fölé.

Hazai viszonyok között ez azt az elvárást jelentette a történettudományban (miután a második világháború előtt megerősödött a „turánizmus”), hogy teljes erővel és tekintéllyel a finnugor származáselméletet kell támogatni. Hallgatni kell a szkíta népekről, a hunok és magyarok esetleges rokonságát említeni is tilos, ellenben hangsúlyozni kell a szláv népek kulturális hatását, illetve rokonságunkat a Szovjetunió területén élő – de nem őstörök eredetű! – kis népecskékkel. A Kárpát-medencét a hatalom elvárása szláv népekkel népesítette be a honfoglalás előtt, őseinket pedig vad és primitív hordáknak akarta láttatni. Az olyan, szláv eredetűnek semmiképp sem minősíthető emlékekről, mint például a rovásírás, szó sem eshetett, hacsak nem a „hamisítvány” címszó alatt.

A „kemény vonalas” Magyar Tudományos Akadémia és az ún. „szegedi iskola” élenjárói, például Molnár Erik, Kristó Gyula, Róna-Tas András, Makk Ferenc és még sokan, tökéletesen megfeleltek az elvárásoknak. Molnár (1894–1966) az 1950-es években odáig eljutott, hogy már a nomád társadalom is kizsákmányoló szervezet volt az Etelközben, és az elnyomottak osztályharcot folytattak elnyomóik ellen. Barbár őseink pedig rátörtek az itt élő, náluk fejlettebb, békés szláv népekre, és kegyetlenül megsarcolták, rabszolgaságba kényszerítették őket. Ugyanakkor tőlük tanultuk meg a földművelést, a kézművesmesterségeket, amelyekhez addig nem konyítottunk. A magyar társadalom a vármegyei szerveződést és a faluközösségeket is a leigázott szlávoktól vette át. Nyilván őseink „barbár” mivolta miatt a vármegyék ispánjait, továbbá a haderő jelentős részét is (!) a magasabb kulturális szinten álló szlávok adták. A magyar uralkodó osztályok kizsákmányolása mégis ellenük irányult.

Bár az ilyen, szélsőségesen szolgalelkű, szovjetbarát szemlélet fölött szerencsére eljárt az idő, a Tudományos Akadémia, illetve a bölcsészkarok finnugor tanszékei szilárdan kitartanak eddigi elveik mellett. A közvélemény radikális változásai szemmel láthatóan nem érdeklik őket, és bizonyára egy-két újabb történészgenerációnak kell a professzori katedrákhoz elérnie, hogy változást hozhassanak.

A másik megközelítés szerint mi vagyunk az emberiség ősnépe, minden nép és nyelv (az antiszemiták szerint a héber kivételével) tőlünk ered, valaha belaktuk az egész Földet, királyságunk volt az elsüllyedt Mu kontinensén és Atlantiszon, magyarok voltak Egyiptom fáraói, de legalábbis a Kárpát-medence volt az őshazánk (egyesek szerint egymillió éve!). Sőt egyes „kutatók” állítják, hogy a magyar „kozmikus faj”, az egész Világegyetemben magyarok élnek. És természetesen igaz keresztény magyarok. Egy jeles látnok szerint pedig a Bocskai (mint család és mint viselet) egyenesen a Szíriuszról származik. Ők pedig azt nem értik, miért nem hisszük el nekik mindezt.

Úgy tűnik, az egyik szemlélet fölött eljárt az idő, a másikban meg túlteng a hazafias ügybuzgalom a tényszerűség kárára. Tegyük hozzá, hogy gyakran a történelem elemi iskolás szintű ismerete is hibádzik. Célszerűnek látjuk egy olyan „harmadik utas” szemlélet megfogalmazását, ami nem esik túlzásokba, sőt bizonyítani is tudja magát. Természetesen nem várjuk, hogy a két szemben álló fél ezt kitörő lelkesedéssel fogadja, elég, ha kicsit gondolkodóba esnek.

Nézetünk szerint…

Az emberi nem – ahogyan Platóntól Hamvas Béláig sokan gondolják – nagyságrendekkel ősibb, mint ahogyan azt ma a hivatalos felfogás tanítja. Elképzelhetetlen kataklizmák és klimatikus változások hatalmas kultúrákat rombol(hat)tak le, amelyeket csak a kövek éltek túl. Ilyen ősi civilizációk romjain, hagyatékán épült fel a mai történelmünk, műveltségünk. Ősünk nem a barlanglakó ősember – aki Hamvas szerint nem az idők elejéről, hanem a végéről származik –, hanem Adam Kadmon, a teljességet bíró, szellemi „istenember”. A fejlődést nem a termelési viszonyok, hanem a szellemiség, a tudat fejlődése irányítja, minden más csak ennek folyománya.

Ilyen módon a magyar nép történetisége is tízezer évekre nyúlik vissza, és teljes eredeti műveltségünk erről tanúskodik. Feltételezzük, hogy egyes népek a többieknél tovább őrizték meg az egyetemességet őrző ősi tudásukat, nyelvüket, műveltségüket – és a mi népünk is ezen „ősnépek” közé tartozik. Egyes népek viszonylag korán letelepedtek, míg mások hatalmas területeket jártak be, mint a mi őseink is. Sajnos az ilyen népek mára többnyire eltűntek, vagy beolvadtak őket leigázó fiatalabb népekbe. Ez az ősiség nem jelent magasabbrendűséget, mások fölé emelő jogosultságot, és semmiképpen sem igazol mások vagy az emberiesség ellen elkövetett bűnöket – sem a múltban, sem a jelenben. Nem vagyunk híve az összeesküvés-elméleteknek, de egy ilyen szellemiség mindenkor szálka a leigázó, uniformizáló hatalmak szemében, akik mindent megtesznek ellene. A történelem nem osztályharcok története (ahogyan Marx vélte), hanem a történelemhamisításoké. És itt az ideje a csalások leleplezésének, a tisztánlátásnak.

Ez a könyv nem azért íródott, hogy megmásíthatatlan igazságokat közöljön, kinyilatkoztatásokat tegyen – teszik ezt ma épp elegen. Azért készült, hogy gondolkodásra késztessen. Felsorakoztat különböző nézeteket – nemegyszer kritikai éllel –, hogy érvekkel, tényekkel segítse az Olvasót saját nézőpontja kialakításában.

Semmiképp sem akarnánk a történettudomány ellen kardoskodni – legfeljebb annak irányzatos túlzásait kritizáljuk –, hiszen jelen írás sem születhetett volna meg a tudomány némi ismerete nélkül. Viszont nagyon idekívánkozik egy kis történet, melyet egyik tanárom mesélt. Az illető Moszkvában tanult, és valamelyik híres professzor mellett famulált. Egyszer a professzor megkérdezi tőle:

– Aztán tudja-e, kolléga, mi a tudomány?

– Természetesen, professzor elvtárs – válaszol készségesen a megkérdezett –, a tudomány a világról alkotott objektív ismeretek összessége.

– Nem, fiam – mondja a prof nevetve –, a tudomány az, amit a hatalom a világról tudni enged!

Történik mindez Moszkvában, a hatvanas-hetvenes években. Elgondolkodtató… Mint ahogy az is, hogy a gulágok árnyékában is voltak szókimondó emberek. Mint ahogyan ma is vannak, akik nem akarnak egyik oldal elvárásainak sem megfelelni, és nem bánják, ha ezért egyesek megorrolnak. Ez az írás is ilyen kíván lenni.

2012 (vagy 1715?) kikelet havában

Kövesi Péter

A TÖRTÉNÉSZ LELKE

Ez az, amivel senki sem foglalkozik, csak a publikációival. Pedig a személyiség mozgatórugóinak megértése sokat segít abban, hogy megértsük, valaki miért így vagy amúgy gondolkodik.

Számos ember tudattalanjában nagyon erősen munkál a megfelelési kényszer. Ez sokkal elementárisabb, erősebb, mint a szimpla karrierizmus és talpnyalás. A karrierista esetleg a saját belső meggyőződése ellenére tesz, mond dolgokat, hogy előbbre jusson. Ahhoz, hogy valaki jó állást, elismertséget szerezzen egy olyan rendszerben, amely csak a saját álláspontját képes tolerálni, alternatív nézeteknek helyt nem adva, sőt azokat minden lehetséges eszközzel el akarja nyomni, ez lehet szimpla megélhetési kényszer vagy elvtelen talpnyalás. És persze van olyan is, aki saját meggyőződése révén ért egyet a hivatalos doktrínákkal.

A karrierizmuson a „jobbik énünk” felül tud kerekedni, a megfelelési kényszeren viszont sokkal nehezebb úrrá lenni. Ez ugyanis folyamatosan azt sugallja, hogy mindig a feljebbvalónak, a tekintélynek van igaza. Kisgyerekként a szüleink, főleg az apánk jelenti a hatalmat és a tekintélyt, akinek mindig igaza van. Akit ellentmondást nem tűrő, feltétlen engedelmességre neveltek, annak a szemében felnőttként is a mindenkori hatalomnak lesz igaza, és eszébe sem jut, vagy legalábbis nem mer nyíltan szembeszállni vele, még ha belül háborog is.

Természetes, hogy ilyenek vannak a történészek és régészek között is. Van, akinek meggyőződése, hogy a hivatalosan elfogadott nézetek kritikán felüliek, és a legjobb meggyőződése szerint hirdeti azokat, és van, aki tudja, hogy mind a Monarchiában, mind a Rákosi- és Kádár-rendszerben csak az kaphat professzori katedrát, csak az publikálhat, aki nem, vagy nem túl feltűnően megy szembe az uralkodó nézetekkel. Az előbbiek számára, ha a kultuszminisztérium vagy a Tudományos Akadémia például azt mondja, hogy finnugorok vagyunk, akkor az így is van, míg az utóbbiak azért megkísérelnek tudományosan alátámasztható ellenérvekkel is előállni – többnyire nem túl sok sikerrel.

Ezzel ellentétes a „lázadó”, öntörvényű személyiség útja, aki mindent megkérdőjelez, ami hatalmi helyről érkezik. Pszichológusok szerint ez az autokratikus elvek szerint nevelt gyerekek egy másik tipikus viselkedési formája. (A harmadik az önállótlan, neurotikus, szorongó ember.) Az ilyen azonnal kiszúrja a kötelező leckék legkisebb ellentmondásait, és ellenérveket kezd gyűjteni. Ilyen emberek nem hitték el, hogy a Föld lapos, hogy a levegőnél nehezebb eszközzel nem lehet a levegőbe emelkedni, vagy hogy rénszarvastartó, halászó, gyűjtögető északi népek a kizárólagos rokonaink.

Szélsőséges, anarchizmus felé hajló változatában pedig már érvekre sincs szüksége: minden csak eleve rossz és hazug lehet, amit „fentről” akarnak ránk erőltetni. Ma ezt a végletet is megtapasztaljuk, és ez vezethet a legszélsőségesebb „csakazértis”, „csakazértsem” típusú véleményekhez és elméletekhez.

És persze ott vannak a független gondolkodók is, akiket nem is a megfelelési kényszer és nem is a hatalommal való mindenáron szembenállás vezet, hanem az, hogy gondolataikat a legjobb meggyőződésük szerint mondhassák ki, nem törődve azzal, hogy „magasabb” helyeken mit szólnak ahhoz. Ők minden valószínűség szerint szeretetteljes, a gyerekekre is odafigyelő családokból jönnek.

Persze a mai turáni, „nagy-magyar” szemlélet is eredhet manapság egy más irányú megfelelési kényszerből, ahol egy szubkultúrában ez a szemlélet dívik, és van, aki mindent megtesz, hogy a szittyánál is szittyább legyen. Feltehetőleg az ilyenek közül kerülnek ki azok, akik nemcsak egy hagyományőrző fesztiválon, de az utcán sem tudnak csúcsos nemezsüveg, kaftán, kunkori orrú csizma és a veretes övön lógó ősmagyar tarsoly nélkül megjelenni.

Úgy mellesleg, lélektani szempontból tökéletesen meg lehet érteni ezt a manapság egyre népszerűbb pán-magyar felfogást – ami persze nem jelenti azt, hogy minden tételével egyet kellene hogy értsünk! Az egyes embernél is előfordul, hogy túlzásokkal akarja súlyos kisebbrendűségi komplexusát, megaláztatásait kompenzálni, és akár paranoid felsőbbrendűségi téveszmék foglyává is válhat. Először csak kitalál valami nagyszerűt magával kapcsolatban, aztán később annyira el is hiszi, hogy akár meghalni is képes érte. Sokan megfigyelték már, hogy a túlságosan kis termetű (rossz nyelvek szerint szexuálisan is gyenge) férfiakból lesznek a nagy zsarnokok, és ha a tehetségük és lehetőségeik is adottak, akár félelmetes, tömeggyilkos diktátorok is válhatnak belőlük.

Ugyanígy, ha egy nép sokáig él elnyomás alatt, öntudatát szántszándékkal letörik, elferdítik történelmét, amikor ez a nyomás megszűnik, a mérleg nyelve a másik oldalra, a nemzeti öntudattal kapcsolatos túlzások felé leng ki. Nekünk a tatárjárás óta igen sok idegen úr ült a nyakunkon: törökök, osztrákok, majd jött a német, aztán a szovjet érdekszféra nyomása, mely utóbbiból fel sem ocsúdtunk, és máris az Európai Unió elvárásainak kell eleget tennünk. Ezek után semmi meglepő nincs abban, hogy amióta a marxista ideológiai nyomás megenyhült, lelkes kutatóink a nemzeti nagyság újabb és újabb fantasztikus elméleteivel állnak elő. Jellemző módon ez a szemlélet jórészt az 1945, vagy még inkább 1956 után kivándorolt, félreállított, szakmai ambícióikban és magyarságukban mélységesen sértett tudósok és amatőr kutatók köréből indult. Ez a gondolkodás mára meglehetősen összefonódott egy antikapitalista, globalizációellenes szellemiséggel is.

Tagadhatatlan, hogy magyarságtudatunk a túlzások ellenére számos, nagyon fontos és pozitív fejleménnyel gyarapodott, és gyarapszik ma is, mint például a hazai termék védelme, a környezettudatos életmód vagy az egészséges táplálkozás igénye. Talán bízhatunk abban, hogy a józan belátás fényében a túlzások idővel megszelídülnek – és ez a mű is ezt fogja szolgálni.

Sajnálatos viszont, hogy számos amatőr kutató ugyanúgy kész tényként fogadja el az általa tisztelt szerzők mégoly téves gondolatait is – és bizonyítékként használja azok kijelentéseit –, mint ahogyan a finnugor szemlélet képviselői teszik, ahelyett hogy saját véleményt alakítanának ki, holott egyik sem jobb a másiknál. Olykor pedig nem a meggyőződés, hanem az indulat hallik ki megnyilvánulásaikból. A közelmúltban is jelent meg olyan, a finnugor nyelvrokonságot védő tanulmánykötet, amelynek szerzője tudóshoz nem méltóan nyilatkozik a másik félről. Ugyanez persze a „szittya” gondolat vehemensebb képviselőinél is ott van.

Sajnálatos, hogy a legnemesebb szándék is gyakorta gellert kap, tévútra fut a hazafiság, nemzeti érzés kényes területein. Jó szándékú kutatók és érdeklődő laikusok válnak szélsőséges, emberellenes eszmék hívévé, vagy fordítva: az ordas eszmék hirdetői a hazafiasságra hivatkozva, tetszetős – ám többnyire eltúlzott, hivalkodó – „nemzeti” gondolatokkal és elméletekkel toboroznak híveket maguknak, pártjuknak, összekeverve az ősiséget az aktuálpolitikával. Egyesek pedig jó üzletet szimatolva húznak hasznot a hazafias érzelmekből. Holott – mint erre később részletesen ki foguk térni – a magyarság ősi szellemiségétől és lelkivilágától mi sem áll távolabb, mint a gyűlölködés, szűkkeblű kirekesztés vagy a mindent pénzben mérő kalmárszellem! Jelen munkánkban képességeinkhez mérten a legmesszebb próbáljuk elkerülni e buktatókat, és szeretnénk, ha Olvasóink is ezt tennék!

TÖRTÉNELMÜNK – EGY KICSIT MÁSKÉNT

„Aki történelmet olvas, mindig a sorok közt olvasson.”

Gárdonyi Géza

A bizonytalanság bizonyossága

Vannak emberek, akiket minden bizonytalanság elbátortalanít. Az ilyen ember szinte megbénul, amikor elveszíti a kapaszkodóit, ha a mondatok végén a bizonyosságot jelentő pont helyett kérdőjelet talál. Amikor nincsenek lezárt tények, szaktekintélyek által szentesített, megcáfolhatatlan állítások, kőbe vésett, akadémikusok által kinyilatkoztatott igazságok. Ahol saját véleményt kellene mondani valamiről.

Másokat éppen az imént említett kérdőjelek, befejezetlen mondatok, feltételezések inspirálnak. Ahol nincsenek betonba öntött tények, ahol véleményeket lehet összevetni, végiggondolni, saját álláspontot kialakítani, vállalva a tévedés kockázatát. Az ilyen ember hajlamos megkérdőjelezni a szaktekintélyek véleményét és saját álláspontját képviselni.

Sokan nem szeretik, okvetlenkedő, okoskodó alakoknak tartják őket, akik nem tisztelik a tudományt – legalábbis azt, amit ők tudománynak gondolnak. Holott a tudomány nemcsak tankönyveket jelent, hanem sokkal inkább megválaszolásra váró kérdéseket. A lezárt tények olyanok, mint a zacskóban megvásárolható készételek – lehet, hogy ízletesnek tűnnek, de hamar meg lehet unni őket.

Ha valaki bizonytalanságokat keres, azokat biztosan megtalálja a magyarság történelmében. Középiskolai tankönyveink származásunkat, a magyar nép ős- és előtörténetét – amelyet a honfoglalásig szoktak számítani – csak az utóbbi harminc-negyven év alatt legalább három verzióban tanították. És akkor még nem is szóltunk arról, hogy még Árpád honszerzésének 895-ös évszáma sem biztosan pontos! Hasonlóan sok a bizonytalanság a magyar királyság első évszázadai, népünk neve, nyelve körül, nem is beszélve a nyomaiban mindmáig élő ősi hitvilágunk, népi kultúránk számos kérdéséről!

Szeretnénk leszögezni: a kedves Olvasó nem egy történelmi vagy kultúrhistóriai szakmunkát tart a kezében, merőben új kutatási eredményekkel. A szerző nem várja el, hogy írása akadémiai viták tárgya legyen – vélhetően nem is lesz az. Ez a könyv a magyar múlt, a történelem iránt érdeklődő laikusoknak szól, akik, csakúgy, mint a szerző, időnként beleszédülnek a bizonyosság hitével előadott – de egymásnak szögesen ellentmondó – vélemények kavargásába. Véleményünk hangoztatása mellett is tiszteletben tartjuk, hogy – mint már írtuk – ki-ki maga dönthessen, mit fogad el és mit nem. Vagy – ha úgy tetszik – élvezze azt a lehetőséget, hogy nem dönt el semmit.

Ez, a bizonytalanságban való bizonyosság pedig nem más, mint a gondolat szabadsága!

Fehér és fekete foltok korai történelmünkben

A nemzettudat fontos, sőt mondhatni központi kérdésünk a X. század óta. Bizonyos időszakokban ez a gondolatkör kevesebb hangsúlyt kap, máskor pedig előtérbe kerül. Most éppen egy ilyen időszakban élünk, amikor különös fontosságot nyer az önazonosságunk tudata. Az ismert közhely szerint a történelmet mindig a győztesek írják, sőt rendre újraírják, éppen aktuális érdekeik szerint. Így lehet jelentéktelen személyeket és eseményeket grandiózusnak beállítani, de akár egy csatavesztésről is azt írni bizonyos idő múltán, hogy fényes győzelem volt. És ez nem valamiféle összeesküvés-elmélet. Rengeteg történelemhamisításra derült már fény, és ebben az írásban is lesz szó hamisításokról, mégpedig olyanokról, amelyek a magyar történelem megértése szempontjából kulcsfontosságúak. Ha meg lehet hamisítani néhány évtizeddel ezelőtti történelmet – gondolunk itt például 1945-re, 1956-ra –, mennyivel inkább meg lehet hamisítani évezredekkel ezelőtt történt dolgokat, különösképp egy olyan korban, amikor az írni-olvasni tudás még nem volt általános, vagy legalábbis jól ellenőrizhető csoportok kiváltsága volt!

Először is őstörténetünk vitatott kérdéseiről kell szólnunk, annak fehér foltjairól. Ilyen fehér folt bőven van, hiszen a régi idők összerakós játékában bizonyos részleteket megtalálunk, egyes darabok egymással összeilleszthetők, másokat nem találunk meg, vagy éppen a környezet híján nem beilleszthetők a képbe, és ahol az ismeret hiányzik, ott az űrt az ember fantáziájával tölti ki. Már csak ilyenek vagyunk. Elképzelésekkel, amelyek lehetnek igazak, megalapozottak, de lehetnek légből kapottak is. Ilyen fehér foltokkal a régi történelmünk a X–XI. század előtt telis-tele van. Az adatok hiányosak, a források olykor ellentmondanak egymásnak, és a legkomolyabb tudósok is késhegyre menő vitákat folytatnak egy-egy részletkérdésen – ám a legritkább esetben hajlandók csak revideálni nézeteiket. Emellett vannak megcáfolhatatlannak tartott axiómáik – mint például a finnugor rokonság – amelyeket sokan még ma is foggal-körömmel védenek.

A fehér foltok mellett pedig ott vannak a fekete foltok, amelyek azért feketék, mert befeketítették őket, szándékosan, tudatosan – és itt ismét a történelemhamisításról van szó. Arról, hogy mikor, miben és mit hazudtak és hazudnak egyesek a mai napig nekünk. Sajnos olyan jó hatásfokkal, hogy a legnagyobb hazugságokat is gondolkodás nélkül elhisszük, ha elég sokszor és elég nagy szaktekintélyek szájából halljuk. Ez a demagógia régtől bevált módszere. Azok a kérdések, amelyekről itt ebben a részben beszélni szeretnénk, elsősorban a származásunk, eredetünk, az őshaza, azután a nyelv, a nyelvrokonság ügye, egyáltalán a „magyar” népnév eredete, és nem utolsósorban a magyar vallás, a kereszténység előtti ősvallásunk, továbbá műveltségünk nagyon érdekes, sőt meghatározó kérdései.

Természetesen vannak a köztudatba beleivódott, a legjobb szándékkal íródott történelemhamisítások is, amelyek többnyire halhatatlan irodalmi művekben jelennek meg, és a nemzeti érzés fontos ébren tartói voltak sötét korokban. Lehetne sorolni itt a királyainkról, nemzeti hőseinkről szóló műveket, vagy akár a dramaturgiailag is elhibázott nemzeti drámánkat, a Bánk bánt is. Ahol Bánk (a valóságban már öregecske) nejének egy német lovag általi elcsábítása miatt kellene úrnője, Gertrudis királyné megölését hazafias tettnek látnunk. Holott (ahogyan Börcsök Mária történész kifejti), egy igen nemtelen gyilkosság történt „mindössze”, ahol a II. Andrással szemben álló főurak bosszúból nemcsak leszúrták szeretett (és a politikába beleszólással nem bíró) feleségét, de bestiálisan össze is kaszabolták. Hasonló horrorisztikus jelenetekben sajnos középkori történelmünk nemigen szűkölködött.

Nagy valószínűséggel belemagyarázás a királynő megölésének okáról az a napjainkban terjedő vélekedés, miszerint idegeneknek tilos volt a belépés a Pilis hegyei közé, és a tilalmat semmibe vevő, vadászatra induló királynét ezért koncolták fel a magyar főurak.

Hányféle történelem létezik?

Egy! – mondanánk automatikusan, pedig nem így van. A történettudományban, történetírásban három út közül választhatunk. Az első, amit a hivatalos tudomány jár, a materialista szemlélet, a régészeti leletek és írásos források értékelése, összeillesztése, majd folyamatos újra- és újraértékelése. Minden más forrás csak annyira vehető figyelembe, amennyire állításai a fellelt dokumentumokkal igazolhatók. Úgy gondolhatnánk, hogy ez az objektív, de éppen a fehér foltok, tévedések és hamisítások miatt talán ez a terület az, ami a legkevésbé nevezhető objektívnek, bármennyire is furcsán hangzik ez.

A második út a mitológia, a mítoszok, legendák és mesék komolyan vételén alapszik, hiszen ezek többnyire az írásbeliség előtti eseményeket mondják el. A mai kutató nehezen dönti el, hogy valamit szó szerinti értelemben vagy szimbolikusan, jelképi szinten kell értelmeznünk, mert mindkettő egyformán fontos lehet. Pap Gábor és Jankovics Marcell több évtizedes munkássága után fogalmazhatunk úgy is, hogy a mitológia és az asztrálmitológia, azaz, ahol nemcsak emberi és isteni lények szerepelnek, de teljes joggal jelenik meg a csillagos égbolt, a kozmosz egésze. Mondanunk sem kell, hogy a hivatalos történelemtudomány ezt a kutatási irányt fenntartásokkal kezeli, és ami nem illik bele az éppen aktuális elképzeléseibe, azt a mesék világába utalja. Ahogyan Popper Péter írja: „Ahol a mítoszt mesének tartják, a kultuszt gyermekded játéknak, ott barbárság honol.”

A harmadik út a „látnoki történelem”, a látomások, égi üzenetek, kinyilatkoztatások figyelembevétele. Ez az, amire a hivatalos történelemtudomány határozottan nemet mond és babonának minősíti az egészet. Saját dolgukat nehezítik meg ezzel, hiszen eleink számára az utóbbi két megközelítés gyakran fontosabb információkat hordozott, mint az első.

Pedig ha elfogadjuk, hogy az ismeretszerzésnek nemcsak racionális módja létezik, azaz nemcsak olvassuk, halljuk, tanuljuk a dolgokat, hanem a magasabb szellemi világból érkező kinyilatkoztatások is igazak lehetnek, akkor erről sem szabad megfeledkeznünk. Természetesen itt némi óvatosságra, sőt igen nagy elővigyázatosságra, kritikára van szükség, hiszen az ilyen üzenetek meghallói, megkapói, látnokok, táltosok, bár különleges képességű emberek – de mégis csak emberek. Azaz: nem lehetünk biztosak minden esetben benne, hogy az a csatorna, amelyen egy szellemi kinyilatkoztatás érkezik, kellőképpen tiszta-e, és nem keveredik máshonnan jött értesülésekkel vagy a szárnyaló képzelet szüleményeivel.

Néhány csapda, amelyekbe könnyű beleesni, de nehéz kimászni belőlük

Az első igazán nagy akadály a mai civilizáció, tudomány gőgje, amely szerint mi sokkal okosabbak vagyunk, mint eleink, mi ezredévek távolából is jobban tudjuk a dolgokat, mint ők, akik akkor éltek. Az a szemlélet, amely szerint az emberiség a szellemi sötétségből tart a világosság, a tudás felé – holott semmi sem igazolja, hogy a mai ember bármivel is értelmesebb lenne, mint a pár ezer évvel ezelőtti ősei.

Ehhez még hozzájárul – távoli népek esetében – az „európai kultúrfölény” hipotézise, amelyről, bár mindenkinek a hitleri fajelmélet jut eszébe, tudni lehet, hogy jóval előttük, a brit gyarmatbirodalomban teljesedett ki a legjobban.

Harmadikként pedig ott van a magyar műveltség kutatásának legnagyobb rákfenéje, a gesunkene kulturgute, egy bizonyos Moses Gaster elmeszüleménye, a leszálló kultúrjavak elmélete, amely szerint, ami a népi kultúrában megjelenik, az csak az „urak” asztaláról lehullott morzsa, aminek ránk érvényes vetülete az is, hogy primitív nomád népként a „magas” kultúrát mi csakis a művelt Nyugattól leshettük el. Ezt tudós persze sohase ismeri el, de a lekezelést a köznapi életben is gyakran érezzük, ha Nyugatra utazunk – és sajnos történet- és néprajztudományunk alapvető szemlélete is innen ered.

Pedig, ha jól belegondolunk, honnan is ered az a műveltség, amire a mai Nyugat olyan büszke? Természetesen nem Európa nyugati feléből, hanem a Földközi-tenger itáliai, görög és kis-ázsiai partvidékeiről. A görög-római korból. Pontosabban, a görögségtől, hiszen Róma gyakorlatilag készen kapott mindent tőlük. Amit hozzáadni képes volt, az csak a jog, a közigazgatás, a hadászat, no meg a hódítás szenvedélye, és a cselszövés, amellyel a hatalmi érdekeket igazolni vélték.

És a görög kultúra gyökerei? Egyiptom, Mezopotámia, a nagy folyam menti kultúrák. És néhány olyan nép, amelyről szinte semmit sem tudunk, mint például a minószi kultúra népe, a pelaszgok, jónok, dórok, eolok, illírek. Amelyekről – de legalábbis egy részükről – sokan úgy vélik, hogy volt némi közük a Balkán és a Fekete-tenger között élő, iráni eredetű lovas-nomád népekhez, amelyeket összefoglaló néven szkítáknak neveznek már az ókorban is. Ezenkívül még ott vannak a hettiták, ez az Égei-tengeri-melléki, kis-ázsiai, Babilonnal szomszédos nép. Azaz: Keletről jött az alap, amire építkezhettek. Róma pedig a görög kultúra importálása előtt az idő szintén ismeretlen mélységből jövő pelaszgok, ligurok, szárdok hagyatékán nőtt fel.

Más kérdés, hogy ténylegesen mennyit is vett át Nyugat-Európa a rómaiaktól, hiszen Róma bukása után, a kora középkor századaiban leginkább csak pusztítottak, de legalábbis pusztulni hagytak mindent, amit az ókor rájuk hagyományozott. Legalábbis addig, amíg a pápai állam, a frankok, majd a Frank Birodalom bukása után a Nyugatrómai Császárság kiváló hivatkozási alapot nem talált a római folytonosság eszméjében.

Természetesen nem akarjuk lebecsülni Nyugat-Európa római hódítás előtti – és alatti – kultúráját, a megalitokat alkotó népeket, a kelták druidáit – akik egy szemmel sem alábbvalók az ázsiai nomádok műveltségénél, sőt rokonságuk is kimutatható. Csak éppen a középkor ezeket éppoly ügybuzgalommal pusztította, mint ezer évvel később Amerika telepesei az őslakos indiánokét, és a Nyugat kultúrája máig sem ezekre hivatkozik, hanem a Mediterráneumra – azaz egy nem őshonos, alapjait tekintve importált szellemiségre. Következésképp mindenkitől elvárja, hogy azok pedig tőlük importálják azt, amit ők értéknek tartanak. Ez a folyamat kezdődött azzal, hogy Európa egyetlen nem indogermán vagy szláv népét, a magyarságot akarták – és akarják máig – úgymond európaivá tenni, és most ott tart, hogy a végső soron európai importból felépült amerikai mintát akarják – sajnos elég jó hatásfokkal – az egész világon követendővé, sőt egyeduralkodóvá tenni. A sokat emlegetett multikulturális diverzitás csak a hegemonisztikus törekvések leplezésére szolgáló álca.

Cseppet sem mellékesen: az egyesült Európa eszméje sem mai találmány. Szellemi őse, előképe a római impérium, a következő, immár germán megvalósítója a Német-római Császárság, amely – legalábbis papíron – a Frank Birodalom végétől, 843-tól a harmincéves háború utáni vesztfáliai békekötésig, 1648-ig állt fenn. Belső „erejét”, „egységét” mutatja, hogy ekkor pillanatok alatt 294 (nem tévedés, ennyi!) önálló „királyságra” esett szét, és így is maradt 1871-ig, az egységes német állam megteremtéséig. (Jellemző módon ezeket a minibirodalmakat, ha Keleten jönnek létre, legfeljebb fejedelemségnek nevezték volna.)

Ezért nevezhette a saját vágyálmát Hitler „harmadik” birodalomnak. Noha a fasizmus eszméje mára szalonképtelenné vált, nem nehéz az Európai Unió, a „negyedik birodalom” pángermán szellemi gyökereit felfedezni.

Vannak persze olyan naiv félreértések, belemagyarázások, amelyek e nyugati hegemonisztikus törekvéseket szinte már szimpatikussá tudják tenni, (legjobb szándékuk mellett – vagy ellenére?), például amikor Padányi Viktor Nagy Károly (742–814) nevét, „Karulu”, turáni eredetűnek véli, nagyapja, Martell Károly (686–741) állítólagos hun vagy avar anyja révén. Végtére is, Attila valamennyi elődjénél nagyobb világbirodalmat, egy egységes európai vagy eurázsiai államot épített volna ki, ha – saját féktelensége áldozatának beállítva – meg nem gyilkolják. Azon pedig csak fantáziálni lehet, hogy ha ez sikerül, vajon hogyan alakul Európa története, és ma milyen világban élnénk?

Mit tudnak a „primitív” nomádok?

Visszatérve előző gondolatmenetünkhöz, nyilvánvaló a nyugati civilizáció lenézése, ellenszenve a keleti, „barbár” nomád népekkel szemben, feledve, hogy a népvándorlás kori európai „barbár” népek, amelyek a későbbi európai országokat megalapították, semmivel sem voltak kulturáltabbak a keleti lovas népeknél. Sőt a mérleg inkább az utóbbiak felé billen. Az öltözködés, étkezés, közlekedés, szállítás számos elemét ugyanis vitathatatlanul a lenézett sztyeppei népektől, szkítáktól, hunoktól vette át a „művelt” Nyugat. Innen származik a lovaglást biztossá tevő kengyel, az elforduló első kerékzsámolyos kocsi (még a nevét is innen vették át), a nadrág, a kanál és villa használata (a leves, kása, főzelékfélék is a sztyeppei népektől erednek). A lenézett nomádok vezették be a gyakran váltható, mosható alsóneműt, ismerték a fogmosást, hetente mostak, fürödtek – amivel a nyugatiak urai még évszázadok múlva sem dicsekedhettek. Az a bizonyos, gúnnyal emlegetett „nyereg alatt puhított hús” pedig egyszerűen gyógymód volt: a nyeregtől felsebzett ló hátára borítottak nyers hússzeletet.

Attila hun király gúnyrajzokon és idealizált képeken. Melyik az igazi?

Egy perzsa, egyiptomi vagy mezopotámiai király kifinomult udvartartása mellett igencsak elbújhatott volna britanniai, frankföldi vagy germán „kollégája” és környezete. Jellemzően a „barbár” Attila udvartartását az elfogultsággal legkevésbé sem vádolható keletrómai Priszkosz rétor is csak csodálni tudja. Maga Attila írástudó volt, saját nyelvén kívül beszélt gótul, görögül, latinul, udvarában fürdő, görög, itáliai és hun ételek közt válogathattak vendégei, és a hun orvosok is híresek voltak. Sírleletek tanulsága szerint a pusztai népek még a „szemüveget” is ismerték! Az ott talált, a szemet fedő, középen lyukkal ellátott fémlemezek ugyanis egyesek szerint a mostanság újra felfedezett, látásjavító, ún. lyukszemüvegek elődei is lehetnek!

Azok a nyugati krónikások, akik Attilát kegyetlen, vérszomjas zsarnoknak, kutyafülű szörnyetegnek írták le, a hunokat pedig – akiket talán sohasem láttak – emberi ábrázattal nem rendelkező vadaknak, akik nyers húst esznek és gyökereket rágnak – hasonlóan vélekedtek minden pusztai népről.

Raffaello: Nagy Leó és Attila találkozása

Az egyik oldal hívei a hun birodalmat az európai, sőt eurázsiai egység csodálatosan szervezett mintaországának látják, míg a másik oldalról egy kegyetlen zsarnok által leigázott, felégetett földnek, amely ellen joggal fognak össze Európa népei. A catalaunumi síkon lezajlott ütközetet (451) ők a hunok vereségének könyvelik el, míg például a Tárih-i Üngürüsz győzelemről, míg mások taktikai visszavonulásról, „döntetlenről” beszélnek. Valóban nehéz elképzelni, hogy egy tönkrevert sereg egy év múlva győzedelmeskedik Aquileánál, Itália kapujánál, és utána gyakorlatilag megállítatlanul vonul Róma alá. Attila találkozását Nagy Leó pápával úgy írják le, hogy a Szentatya fölött fenyegető égi jelenségként, karddal jelent meg Szent Péter és Szent Pál, és a hun uralkodó ettől rémült meg – legalábbis a testtartása erre utal, ha megnézzük Raffaello freskóját a Vatikánban. Ám a két szent gesztusát ugyanígy értelmezhetjük védelmezőként is: tudatják a keresztény Attilával, hogy Róma az ő védelmük alatt áll, mire az megkegyelmez a szent városnak. Mellesleg, ha mi festenénk egy ilyen képet, és az lenne a szándékunk, hogy Attila megrettenését fejezzük ki, minden bizonnyal viharos égbolton, villámok között jelenítenénk meg a két haragos szentet.

Sajnos a „barbár Kelet” és „művelt Nyugat” közhelyei ma is szinte kiirthatatlanul élnek tovább. Sajnos nálunk is – innen az a teljesen értelmetlen igyekezet, ahogyan ma is igyekszünk (tisztelet a kivételnek, amelybe vezetőink éppenséggel nem tartoznak bele) „európaivá” válni. (Ahonnan már csak egy lépés az amerikai McDonald’s, Hollywood és Disneyland kultúrájára való ácsingózás – ami felé a legjobb úton haladunk.)

A mi eurázsiai világunkban a kultúrák alapvetően két földrajzi környezetben jöhetnek – és jöttek is – létre. Az egyik a kontinensek peremvidéke, tengerpartok, nagy folyók melléke vagy torkolatvidéke, ahol városokat lehetett alapítani. Ezek közül is elsőként a mediterrán vagy szubtrópusi éghajlatú nagy folyamvidékek: az Indus völgye, a Tigris–Eufrátesz köze, a Jangce, a Nílus vidéke – és persze ne feledkezzünk meg Don–Dnyeper–Dnyeszter–Volga kicsit ugyan északabbra fekvő, de hasonlóan termékeny torkolatvidékeiről sem a Fekete-tenger északi oldalán. Valamivel később jöttek létre a mediterrán vidék tengerparti birodalmai. Ezeken a tájakon egyszerű volt letelepedni, a termékeny földet megművelni, és fallal körülvett, védhető – és védelemre is szoruló – városokat építeni. A társadalmat és a kultúrát viszonylag kis helyre zsúfolva, de stabilitásra berendezkedve építették fel. A nyugat ezt a településmodellt vette át.

A kontinensek belseje így lakatlan, kihasználatlan maradt volna, ha azt meg a nomád népek birtokba nem veszik. A nomád kultúra alapja a mozgásban levés. Rengeteg állatot tartanak, amelyeknek újabb és újabb lelegelhető terület kell. Ugyanígy a hátaslovaknak és igavonó állatoknak, amelyek a mozgékonyságot biztosítják. Jellemzően a nomád népek hatalma óriási területekre terjed ki. Emellett azért a nép egy része földet is művel, sőt városokat is épít, nem is akármilyeneket (amelyekből mára szinte semmi sem maradt). Ha kell, mai szemmel is elképesztő távolságokat tudnak megtenni nemcsak seregeikkel, de egész népükkel, jószággal, asszonyokkal, gyerekekkel együtt. Művészetük nem monumentális emlékeket, hanem kisebb, hordozható tárgyakat, illetve nem tárgyi alkotásokat, dalokat, zenét, táncot, meséket, hőseposzokat, mondákat alkot – amelyek, mivel sokféle hatást magukba olvasztanak, sokkal színesebbek, mint a letelepült városlakókéi.

Mozgékonyságuk révén könnyen tudnak a környezet, időjárás változásaira, természeti csapásokra reagálni, mint a letelepült népek. Gondoljunk csak Pompeji katasztrófájára: egy nomád nép ilyenkor egykettőre szedi a sátorfáját (szó szerint), lóra, szekérre ül, és már ott sincs!

A nomádok a hadászatban nem annyira a védelemre, mint a gyors csapásosztásra rendezkednek be. Gondoljunk bele, egy falakkal körülvett várost be lehet keríteni, az utánpótlást elvágva kiéheztetni – ez egy pusztai sereggel nem történhet meg. Fegyverzetük ennek megfelelően alakul. Páncéljuk többnyire bőrből van, reflexíjaikhoz hasonlót Európa még csak nem is látott, a könnyű, finoman ívelt szablya pedig sokkal veszedelmesebb tud lenni, mint a nehéz páncélzatú lovagok súlyos, egyenes kardjai, kétkezes pallosai.

A katedrálisokhoz szokott nyugati elme hajlamos lebecsülni, ha egy néptől csak kardok, nyergek, mégoly míves veretek, aranyedények, szőnyegek maradnak az utókorra. Mi a tárgyi kultúrában gondolkodunk, de abban is a méretek megszállottjai vagyunk. (Különben miért akarnánk mindenből nagyobbat alkotni, mint az elődeink vagy a szomszédaink?) Fel nem tudjuk fogni, hogy nem tárgyalkotó kultúra is létezhet. Hogy akár lehet vagy lehetne, mondjuk a delfineknek is a mienkhez hasonló vagy még fejlettebb kultúrája, noha nem szárazföldön élnek, és sem kezeik, sem eszközeik sincsenek.

Tartalomjegyzék

ELÖLJÁRÓ PÁRBESZÉD – ÖNMAGAMMAL

Most jön az Előszó – mert az is szokott lenni

Néhány szó a marxista történelemszemléletről

Nézetünk szerint…

A TÖRTÉNÉSZ LELKE

TÖRTÉNELMÜNK – EGY KICSIT MÁSKÉNT

A bizonytalanság bizonyossága

Fehér és fekete foltok korai történelmünkben

Hányféle történelem létezik?

Néhány csapda, amelyekbe könnyű beleesni, de nehéz kimászni belőlük

Mit tudnak a „primitív” nomádok?

Vágjunk bele! Kik vagyunk, és honnan jövünk?

Akkor hát, mitől is vagyunk finnugorok?

Az őshaza – már ha volt ilyen

És ha nincs is őshaza?

Akkor kik is voltak a szkíták?

Szkíták a Kárpát-medencében

Sumerok, pártusok és hunok

A hun–magyar folytonosság

Ki ölte meg Budát?

A magyarok vándorútja a Kárpát-medencéig

Hogy mikor és miért is „honfoglaltunk”?

Na, és mi van a Kárpát-medencét lakó állítólagos szláv népekkel?

Azok a bizonyos „kalandozások”

Vigyázat, csalók!

Magyarázzuk a magyar nevet

A magyar nyelv

Akik másként gondolták, gondolják

Nyelvészeti ábrándok

Mi van a rovásunkon?

Hogy ki is a magyar?

HÁROMSZÁZ ÉV, AMELY NINCS SEHOL

MAGYAR MITOLÓGIA – ÉS AZ ÚJ KELETŰ „MITOLÓGIÁK”, LEGENDÁK

Történelem és mítoszok a precesszió tükrében

Ki is volt Nimród?

A csodaszarvas

A turul

A fehér ló fia(i)

Igazszólás, másként Arvisura

A Yotengrit

Tamana itt, ott, mindenütt

Színmagyar indiánok

Mai ősmagyar táltosok

Mindenki magyar

MAGYAR ŐSVALLÁS, MAGYAR KERESZTÉNYSÉG

Sámán és táltos

Táltos vagy ördöngös?

Az ősi világszemlélet és hitvilág

A magyar kereszténység

Manicheusok, pálosok és unitáriusok

A népi vallásosság

A magyar Jézus (?)

TITKOK ÉS HAZUGSÁGOK A SZENT KORONA KÖRÜL

Korona őszentsége

NEM ODA BUDA! DE AKKOR MEG HOVA?

Pilis szigetén

Fehérvár – fehér folt

Visegrád titkai

A Pilis és a pálosok

Orion a Pilisben

Dobogókő és a dalai láma

Piramisok a Pilisben

A MAGYAR MŰVELTSÉG

Együtt élni a természettel – és egymással

Szerves kultúra

Jelképi gondolkodás

Kozmikus tájékozódás

Nem mese az, gyermek!

A mesekutatás két évszázada

A mese világképe

Az együtt érző szeretet tanításai

SORSKÉRDÉSEK

Kis népek, nagy népek a történelem színpadán

A magyarság karmája

Balsors, akit régen tép – a turáni átok

Mit jelent a Nyilas népének lenni?

Ajánlott irodalom – pró és kontra