MEJA MWANGI

Kariuki

A kis fehér ember Afrikában

SAWASAWA

Meja Mwangi

A kis fehér ember Afrikában

(Ka-mzungu)

Fordította: Bíró Judit

A mű eredeti címe:

Little White Man

© Meja Mwangi, 1991

Hungarian translation © Bíró Judit, 2000

Szerkesztette: Horváth Tibor

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-963-89707-5-6

Első fejezet

Nem emlékszem, mikor hallottam először ezt a szót: mau-mau. Talán az első razzia során; akkor, amikor bwana Ruin fegyvere eltűnt, és azt mondták, hogy a mau-mau lopta el.

Azon a vészterhes reggelen arra ébredtünk, hogy katonák fogják körbe a falut. Száz meg száz állig felfegyverzett fehér katona. Összetereltek mindannyiunkat, férfiakat, asszonyokat és gyerekeket, és bezártak minket a falu határában álló karámba, oda, ahol máskor a marhákat árverezik. Le kellett ülnünk, bele a friss borjútrágyába, és így vártunk bwana Ruinra.

Ezalatt átkutatták a falut. Minden egyes kunyhót felforgattak. Az összes zugot és rést átkutatták. A falusiak előző este kapták meg havi járandóságukat. Sokan titkos helyre rejtették a pénzt, ahol senki nem találhatta meg, de amit lehetett, a katonák felkutattak. Később keserűen tapasztaltuk, hogy órákat és ékszereket is loptak.

A karámba zárva tartottak minket egészen addig, amíg a nap fel nem kelt, vakítón és forrón, és a gyerekek már egyre hangosabban panaszkodtak, hogy éhesek. De hiába volt minden, a katonák nem engedtek haza minket, és továbbra sem mondták el, hogy mit akarnak tőlünk. Ekkor feltűnt egy dühös katona, és apám nevét kiáltotta. Apám lassan felállt, és lecsüggesztett fejjel várta a lövést.

– Mozgás! – parancsolt rá a dühös katona.

Apám elhadart egy istenhozzádot, és kilépett a karámból. Sietve elcipelték bwana Ruin házának irányába és mi vártuk, hogy mikor hangzik fel a lövések zaja. Hosszasan figyeltünk. Később apám elmesélte, ő is azt hitte, hogy halálának napja jött el. De a katonák nem ezért vitték el. Bwana Ruin dühbe gurult, hogy megbízható szakácsát watujával, a szolganéppel együtt tartják fogva. Nem volt készen a fürdővíz meg a reggeli, és ez rettentően kihozta a sodrából.

Mikorra apám megrakta a faszenes sütőt, felmelegítette a vizet és elkészítette a reggelit, addigra az egyre erősebben tűző nap teljesen kiszikkasztott minket a karámban. A gyerekek sírtak az éhségtől. A szülők morogtak. De senkinek nem volt elég bátorsága ahhoz, hogy őreinknél panaszt tegyen. Fejünknek célzott fegyverekkel álltak, közben cigarettát szívtak, csokoládét ettek és coca-colát ittak.

Bwana Ruin délben jött meg. Nagydarab ember volt, magasabb, mint bármelyik férfi a faluban. A szokásos világosszürke khakijét és lovaglócsizmáját viselte. Bárhová ment, még akkor is, ha nem lovagolt, mindig nála volt az ostora, hogy alkalomadtán lesújthasson vele azokra a munkásokra, akik nem vették le időben a kalapjukat, amikor elhaladt mellettük. Fellépett a kikiáltó emelvényére, és beszélni kezdett. Hangja hangos volt és félelmet keltő, és ijesztőbben csattant, mint az ostora, amikor feldühítették. És most feldühítették.

– Watu! – szólt, miközben az ostornyéllel csizmája szárát csapkodta, hogy ezzel is hangsúlyozza elégedetlenségét. – Ismertek engem jól. Megértő bwana vagyok, aye? Kweli ama rongo? Igaz vagy nem, aye?

– Kweli – felelt a nép.

Más bwanák watujának keményebb sorsa volt.

– Amikor tejet loptok a gazdaságomból, tán börtönbe csukatlak titeket, úgy, ahogyan azt más tenné? – kérdezte tőlünk. – Én, ugye, nem. Kweli rongo?

– Kweli – válaszolt a nép.

Helyette megkorbácsolta a tetteseket, és kifizettette velük a tej árát.

– Amikor búzát loptatok tőlem a múlt évben, rátok hívtam tán a rendőrséget, aye? – kérdezte.

Eszméletlenre korbácsolta a tolvajokat, majd elengedte őket. Mindenki tudta, hogy a bwana kalitól kapott verés után nem lopnak soha többé.

– És amikor totoitok, a kölykeitek gyümölcsöt lopnak a shambámból? – kérdezte csizmáját csapkodva. – Amikor gyerekeitek betörnek gyümölcsösömbe és elveszik gyümölcseimet, talán kutyákat eresztek ellenük, aye? Ahogyan azt más bwanák tennék, aye? Nem, soha nem teszek ilyet. Hozzátok küldöm őket, hogy ti magatok utasítsátok rendre őket. Kweli rongo?

– Kweli – helyeseltek a szülők.

Csak egyszer küldte ellenünk a kutyáit, s az is tragédiával végződött. Azóta arra szorítkozik, hogy fékezhetetlen lovaglóostorával véresre korbácsolja csupasz ülepünket, majd szüleinkhez küldjön minket, hogy az ő vesszőcsapásaik tegyék teljessé sorsunkat. De semmi nem akadályozott meg minket abban, hogy visszatérjünk a gyümölcsösbe. Ez volt az egyetlen gyümölcsöskert a vidéken.

– Ismertek engem jól, aye? – folytatta. – Én vagyok a legrendesebb bwana egész Nanyukiban, aye? De most túl messzire mentetek.

Olyan erősen csapott csizmájára, hogy a közben magukat álomba síró gyerekek megrettenve felriadtak.

Bwana Jack Ruin nagydarab férfi volt. Magasabb volt, mint bárki, akit ismertem. Még iskolaigazgatónknál, Első Tételnél is magasabb volt, pedig tőle a halálnál is jobban rettegtünk. Első Tétel olyan magas volt, hogy le kellett hajolnia, amikor belépett az osztályterembe. De bwana Ruin nála is magasabb és erősebb volt. Mesélték, hogy egyszer megragadott egy munkafelügyelőt, a farm legmegtermettebb munkását, és egyszerűen áthajította a tejüzemen, az egyik ajtón be és a másikon ki, úgy, hogy annak teste nem érintette a földet.

Bwana Ruin Angliából jött. Hajának színe olyan volt, mint az aratásra váró búzáé. Gonosz arcát és szőrös karját, de még a kézfejét is sötétbarna foltok tarkították. Tömött, gondozatlan bajusza és sötétzöld szeme volt, olyan zöld, mint egy macskáé. Amikor feldühödött, mint most is, szeme villogott és szikrázott és ez mindenkit félelemmel töltött el. Eszelősen remegett és ordított és fenyegetődzött. Öklét felemelte és korbácsával felénk sújtott. Végezetül dühödt mozdulattal felemelte egyik ujját, és megesküdött, hogy senki, egyikünk sem hagyhatja el a marhakarámot mindaddig, amíg a puskája elő nem kerül.

Az emberek egymásra néztek, találgatva, ki is követhette el ezt a szörnyű tettet. Bwana Ruin arra várt, hogy valaki előlép és vallomást tesz. Ahogy ott állt az emelvényen, fejünk fölé magasodva, úgy tetszett, Isten hangja és hatalma lakozik benne. Senki nem dacolhat erejével. Mindent látó szeme már rá is nyílt a tolvajra, akit semmi nem menthet meg a pokoltól. Még magam is egy kicsit dühös voltam, mert senki nem lép elő, hogy visszaszolgáltassa az ellopott fegyvert.

Tizenkétéves voltam. Édeskeveset értettem az országban történő dolgokból, és jó, ha a felét felfogtam annak, amit bwana Ruin mondott. De a mód, ahogyan beszélt és a dühös fehér katonák jelenléte nem hagyott kétséget bennem afelől, hogy egy egyszerű puska ellopásánál valami sokkal komolyabb dolog történt.

A katonák egy nagy sátrat emeltek a tejüzem másik oldalán, ahová most egyenként elvitték a férfiakat, egyiket a másik után, hogy kifaggassák őket. Egyik a másik után ment el, és egyik a másik után tért vissza; mindegyik csendben és ijedten és erőtlenül ahhoz, hogy bárkinek is be tudjon számolni a történtekről.

Napnyugtáig ültünk a marhakarámban. Nem ehettünk és nem mehettünk vécére. A gyerekek rekedtre sírták magukat az éhségtől és a szomjúságtól. A nők elgyengültek, a férjek morogtak. Pusmogtak és találgatták, mit is kéne tenni. Ki vehette el a fehér ember puskáját? Tán csak nem fogja hagyni, hogy asszonyaik és gyerekeik egy fegyver miatt meghaljanak? De senki nem tudott semmit az eltűnt puskáról. És a mau-maunak hívott népről sem, amiről a bwana azt mondta, hogy lopnak, rabolnak, gyilkolnak és felfordulást okoznak, bármerre csak járnak.

Hari felé fordultam, és suttogva kérdeztem: – Mi az a mau-mau?

Belém rúgott, hogy hallgassak. Ekkor még nem tudtam, de a mau-mau ugyanaz a nép volt, akiket mi suttogva úgy hívtunk, hogy andu a mutitu, az erdő népe. Időnként késő éjjel eljöttek a házunkba, hogy egyenek és hogy Harival sugdolózzanak. És én senkinek nem beszélhettem erről.

Hat órakor a katonák megengedték, hogy visszatérjünk otthonunkba. További nyomozásra hivatkozva kilenc fiatal férfit azonban magukkal vittek, és soha többé nem láttuk őket. Később hallottuk, hogy a távoli Manda Islanden tartják őket fogva. Még később pedig azt hallottuk, hogy mindegyik meghalt maláriában.

Ezen a napon az apámon, a szakácson valamint az inason, a pásztorokon és a fejőembereken kívül senki nem dolgozott. Senki nem kapott fizetést erre a hónapra. És ezen a napon mi is hiányoztunk az iskolából. Amiért rögtön meg is kaptuk fizetségünket, amint a következő nap egyenruhában és pontos időben megjelentünk az iskolában. Az iskolaigazgató behívott minket az irodájába, a falhoz sorakoztatott minket, ugyanúgy, ahogyan a katonák állítják a falhoz azokat a fiatal férfiakat, akiket elvisznek és agyonlőnek, és választ várt arra a kérdésre, hogy miért hiányoztunk az iskolából.

Háta mögött Első Tételnek hívtuk. Ha erre nem volt mód, uramnak szólítottuk és próbáltunk kitérni előle. Nádpálcája messze földön hírhedt volt, és bennünk nem volt elég bátorság ahhoz, hogy hazudjunk. Elmondtuk, hogy razzia volt.

– És aztán? – kérdezte az iskolaigazgató, nem igazán felindultan. – Tehát katonák jöttek a ti falutokba is?

– Igen, uram – válaszoltuk egy emberként.

– Na és aztán? – kérdezte – És mi történt azután?

Még egyszer átélve az egész szörnyűséges történetet, minden apró részletről beszámoltunk neki, amiről azt gondoltuk, hogy felkeltheti az irántunk való részvétét. Elmondtuk, hogy az éjszaka közepén arra ébredtünk, hogy betörik ajtót és feldühödött katonák puskát szegeznek fejünknek. Hogy kiráncigáltak minket a kunyhó elé és azzal rémisztgettek, hogy lelövik apánkat. Elmeséltük, hogy az egész napot karámba zárva töltöttük, élelem és víz nélkül. Egymás szavába vágva beszéltünk neki arról a kilenc fiatal férfiról, akiket a katonák elhurcoltak. Beszámoltunk mindenről. Az iskolaigazgató mindvégig bólogatott, és csak akkor hagyta abba, amikor a végére értünk mondandónknak. Akkor ezt kérdezte: – Na és aztán?

Ekkor megértettem, hogy nagy bajban vagyunk. A többiek is megérthették, mivel hirtelen mindnyájan nagyon elhallgattak, még a lélegzetüket is visszafojtották.

– Titeket tartóztattak le a katonák? – kérdezte az iskolaigazgató.

– Nem, uram – válaszoltuk.

– Tehát akkor? – szólt megint.

Komolyan fontolgattam, hogy kiugrom az ablakon, és többé nem térek vissza az iskolába, nem, soha többé. De hová is mehettem volna? Apám biztosan megkötöz és visszaküld az iskolába, úgy, ahogyan kell, egyenruhában és pontos időben. Ő maga soha nem járt iskolába. Nem tud sem olvasni, sem írni. Számára az iskola mégis olyan értéket képvisel, amit én soha nem fogok megérteni. Gyakran mondta nekem a maga halk, szelíd módján, nem akarja azt, hogy úgy nőjek fel, mint egy falusi szamár, úgy, ahogyan ő.

Durr! Az iskolaigazgató pálcája lesújtott az asztalra, olyan erősen, hogy mindannyian elugrottunk. És szűköltünk a félelemtől.

– Első tétel! – szólt a szokott módján. – Majengóban is razzia volt tegnap. De a majengói fiúk eljöttek az iskolába, ahogyan kell, egyenruhában és pontos időben.

Durr! A pálca lecsapott az asztalra.

– Bwana Hooks farmján is razzia volt tegnap – közölte velünk az iskolaigazgató. – Mégis az ottani fiúk is eljöttek tegnap az iskolába, ahogyan kell, egyenruhában és pontos időben.

Durr! Ismét lesújtott a pálca. Egy halálra rémült fiú belevizelt a nadrágjába.

– Bado – mondta neki az iskolaigazgató. – Ne még.

– Első tétel! – mondta nekünk. – Bwana Koro farmján szintén razzia volt tegnap. De az ottani fiúk is eljöttek tegnap az iskolába, ahogyan kell, egyenruhában és pontos időben. Nos hát akkor?

Szívélyesen ránk mosolygott, és ezt mondta: – Nos hát akkor mondjátok meg nekem, hogy ti miért nem jöttetek tegnap iskolába.

Senki nem moccant. Csupasz lábunkra szögeztük meredten a szemünket, így várva az utolsó ítélet napját. Kis szünetet tartott, hogy végigtekinthessünk bűneink lajstromán.

– Nos hát akkor? – mondta végül. – Jól gondolom, hogy nem volt okotok arra, hogy ne jöjjetek tegnap iskolába?

– Igen, uram – mondtuk.

– Hangosabban! – parancsolta.

– Igen, uram! – kiabáltuk.

– Nos hát akkor – mondta, atyáskodóan mosolyogva –, bevallottátok, hogy mindannyian bűnösök vagytok. Tudjátok, mit érdemel a bűnös?

– Igen, uram – mindannyian tudtuk.

– Mi tehát a bűn jutalma? – kérdezte tőlünk.

– Halál – válaszoltunk.

– Hangosabban! – parancsolta.

– Halál! – visítottuk.

– Hangosabban!

– Halál!

– Úgy van – felelte. – És most mindannyian a fal felé fordultok, levetitek a nadrágot és lehajoltok a jutalmatokért.

Négy ütést mért mindannyiunkra a pálcájával. Miközben lesújtott ránk, hangosan kellett számolnunk bűneink jutalmát. Maga volt a halál. Utána pedig ott álltunk előtte, fejünk búbjától a kisujjunkig remegve a feszültségtől és a félelemtől, és nem tudtunk gondolkodni, de még könnyezni sem. És miközben a fájdalom hullámai elborították hátsónkat, az iskolaigazgató belefogott híres krédójába:

– Első tétel – kezdte. Durr! A pálca lesújtott.

– Nem számít, ha egy csapat katona vagy akár egy bölénycsorda razziázik is nálatok – mondta nekünk –, eljöttök az iskolába, ahogyan kell, egyenruhában és...

– Pontos időben! – kiabáltuk.

– Első tétel!

Durr! A pálca ismét lesújtott.

– Nem számít, ha apátok kunyhója lángra lobban és porig ég, benne a könyveitekkel is akár – mondta nekünk –, ti eljöttök az iskolába, ahogyan kell, egyenruhában és...

– Pontos időben – kiabáltuk.

– Még egyszer!

– Pontos időben!

– Mindig a...

– Pontos időben!

– Mert az idő...

– Pénz!

– Helyes – mondta nekünk. – Első tétel.

Durr!

– Nem számít, ha megfáztatok, ha bélférgetek van, ha megy a hasatok – mondta nekünk –, eljöttök az iskolába, ahogyan kell, egyenruhában és...

– Pontos időben – kiabáltuk.

Egyetlen egy esetben bocsátja meg nekünk, ha nem jövünk iskolába – akkor ha meghaltunk.

– Még egyszer!

– Ha meghaltunk! – kiabáltuk.

– Helyes – mondta nekünk. – És most visszamehettek az iskolába.

Az irodából az osztályterembe rohantunk, hogy most az osztályfőnökkel nézzünk szembe. Az iskolában az élet egy végtelennek tűnő harc volt. De ezen a napon a harc véget ért. Ez volt az utolsó tanítási nap.

Éppen úgy elegük volt már az iskolából a tanároknak, mint nekünk. Ott hagytak minket azzal, hogy takarítsuk ki és készítsük elő a termeket a szünidő utáni iskolakezdésre.

Arra is alkalmat adott az utolsó tanítási nap, hogy az egyes bandák elrendezzék régi sérelmeiket. A legnagyobb csoportot a Majengóból jött fiúk alkották. Majengo hosszan elterülő, nyomorúságos falu volt. Onnan jöttek a legkeményebb utcakölykök és intézeti gyerekek, tőlük mindenki rettegett. Nanyuki körül minden farmnak megvolt a saját bandája, amelyben a nehézfiúk azért gyűltek össze, hogy megvédjék önmagukat és társaikat a többiektől.

A közös megállapodás szerint az utolsó tanítási napon zajlottak a szóváltások és összetűzések. Ezen a napon ugyanis nem kellett jelenteni az iskolaigazgatónak, a következő tanév elejére pedig, amikorra az iskola újraindult, már mindent elfelejtettek. Az iskolából hazafelé menet az egyes bandák rendre lesben álltak, és a felek órákon át küzdöttek egymással.

Én nem tartoztam egy bandához sem. Nem tudtam, hogyan harcoljak úgy, hogy ne sérüljek meg vagy hogy én ne okozzak sérülést valaki másnak. Ha valakit megsebesítettem volna, apám jóval súlyosabb sebeket ejtett volna rajtam. Nem voltam elég merész ahhoz, hogy győzzek, de azt sem engedhettem meg magamnak, hogy legyőzzenek. Mindez nem jelenti azt, hogy nem kerültem bajba. Időről időre egyik vagy másik banda tagjai kaptak el, és még a lelket is kiverték belőlem, pusztán a szórakozás kedvéért. Időről időre én állítottam csapdát a leggyengébbiküknek, hogy sárba nyomhassam az arcát. Majd minden kezdődött újra, és én már előre féltem az utolsó tanítási naptól.

Amikor eljött ez az utolsó tanítási nap, a Koro farmon élő fiúkkal együtt hagytam el az iskolát, és elvegyültem közöttük, miközben a majengói fiúk mindent tűvé tettek értem. A korói fiúk hírhedten kegyetlenek voltak. De olyan messziről jártak be az iskolába, hogy nem volt idejük a vég nélküli csatározásokhoz.