Rose Beckett

A mosolygó halott

Bűnügyi regény

Kossuth Kiadó

Tartalom

1960. Családi ebéd a Blair-kastélyban

1960. június 7-e – a vitorlásverseny

A családi fészek

Robert keresése

Ismét Abney Hallban

1963 – Marguerite Franciaországban

Abney Hallban Marguerite távollétében

1964. június

1964

1965

1966

1966. augusztus eleje

1968. július

1982.

l983 szeptember  Viola születésnapja Abney Hallban

1983. október

Impresszum

KÖNYVAJÁNLATUNK

1960. Családi ebéd a Blair-kastélyban

Blair gróf kastélya Anglia legszebb viktoriánus stílusban épített kastélya volt. A mértéktartó fényűzés és a kényelem háza. Edward Blair méltán volt büszke a 180 éve a családjuk birtokában lévő otthonra. Még az apja terveztette át a hétköznapi élet szükségleteit is figyelembe véve, a technika fejlődésének megfelelően, sőt az előtt járva egy lépéssel, mivel ő Cambrige-ben építészetet tanult.

Hétköznapi családi ebédhez készülődtek, Edward Blair és özvegy lánya, Marguerite, már az ebédlő hosszú asztalának két végén helyet foglaltak, csak Marguerite fiára, Robert Whitburne-re vártak, aki rendszerint késett, de mindig megérkezett, és mindig halálosan fontos ügyeire hivatkozott.

Az apa és leánya némán, arcukon valami elnéző mosolyfélével néztek maguk elé a terítékre, és mindketten ugyanarra gondoltak: a lenyűgözően sármos Robertre, aki rendre felrúgja a családi szokásokat, és lám Edward gróf, a szokásokhoz oly nagyon ragaszkodó öregúr elnézi neki. Talán azért, mert mind gyakrabban ismer rá fiatal énjére ellenállhatatlanul kedves és jóképű unokájában.

Robert valósággal beviharzott az ebédlőbe, felkavarva a levegőt maga körül, kis híján feldöntve a személyzetet az ajtónál.

– Drága mama, drága nagypapa! El sem tudjátok képzelni milyen világrengető megbeszélésem volt Andersen Morris bankigazgatóval…

– Nocsak, már bankigazgatókkal is szóba állsz? – nézett rá sűrű, ősz szemöldökét felvonva Edward Blair.

– Mi pedig itt várakozunk rád az ebéddel. Apám ezt nem tette volna meg…

– Tudom, nagypapa, de ha tudnád, hogy milyen fontos volt ez a megbeszélés, magad is azt mondanád, hogy – és elkezdte mesterien utánozni nagyapját – édes gyermekem, – ez volt a nagypapája kedvenc megszólítása – ez az ügy valóban ebédhalasztó horderejű…

– Robert, ne karikírozz, kérlek! Ülj le és mondd el…

– Azt gondoltam, hogy hasznosítanám a tanulmányaimat és azt a kis alumínium üzemet megvásárolnám, ami a National Bank birtokába került valakitől adósság fejében. Valami hasznot is hoznék a családnak.

Egészen komoly, üzletember arcot öltött mondanivalójához, elképesztően hiteles volt, amint fejtegette elképzelését. Edward Blair már gondolatban nyitotta is a pénztárcáját, amikor Robert csavart egyet a mondandóján, és ügyesen kezdte előadni, hogy mielőtt az üzemet átvenné, még elindul a vitorlásversenyen, és utána istenbizony nem versenyez többet, vezetni fogja az üzemet, de ezt még szeretné megnyerni. Az öreg Blairnak ekkor ingott meg a bizalma, és ismert rá újra ifjúkori énjére… hát fiacskám, ezeket a trükköket én is alkalmaztam… gondolta magában, majd szája szegletében egy bölcs mosollyal, szemében a régi időkből ismert fellobbanó fénnyel így szólt imádott unokájához:

– Fantasztikusak a világrengető terveid az alumíniumüzemmel, de azt hiszem, hogy a vitorlásversenyeket mindenek elé helyezed továbbra is. Vajon mennyi lenne az üzem ára? És mennyi a vitorlásé?

Az öreg grófot egyáltalán nem érte meglepetés, amikor Robert megmondta az összegeket, és nem kellett hozzá nagy matematikai tudás, hogy megállapítsa, a vitorlás ára másfélszerese az alumíniumüzemnek. Azt gondolom, hogy a meglévő vitorlásod kitűnően megfelel a célnak. Eddig minden versenyt megnyertél vele, amelyen elindultál. Pillanatnyilag nem szándékozom újat vásárolni.

Edward Blair a nyomaték kedvéért határozottan a tányérjára helyezte az evőeszközöket, majd a szemüvege felett leszegett fejjel nézett egyetlen unokájára.

Robert még egyszer megpróbálkozott, bár érezte, nagyapját nem feltétlenül győzik meg szavai.

– Nagypapa, ez a verseny minden eddiginél nagyobb, és jobb hajót kíván, biztonságosabbat.

A jó öreg Edward Blair azonban még nem vesztette el józan ítélőképességét, maga is kitűnő vitorlás volt fiatal korában, pontosan tudta: a „Szélvész” remek hajó, de átlátta, hogy a fiataloknak mindig új és új hajó kell, kicsit maguk miatt, kicsit a lányok miatt, de főleg a versenytársak miatt, ezért aztán hajthatatlan maradt. Azonban próbára akarta tenni Robertet, ezért sejtelmes mosollyal mondta:

– Drága gyermekem, a következő új hajót már az alumíniumüzemed jövedelméből saját magad fogod megépíttetni.

Robertre nézett, várta a hatást, ami nem is maradt el. A meglepetéstől nem tudott megszólalni, megértette, hogy nagyapja megveszi neki az üzemet. Nem tudta, hogy örüljön, vagy megijedjen a rá váró feladattól… egyet viszont pontosan tudott: most már nem mondhatja vissza a vásárlási szándékát. Bármilyen lezser volt is, egyet jól megtanult a családban. A kimondott szónak súlya van, nem lehet visszavonni, mert elveszti a hitelét a nagyapja és anyja előtt.

– Nagypapa… tehát megkapom?

– Meg, de elvárásaim is vannak.

Robert nem is sejtette, hogy a nagyapja már tájékozódott az üzem felől, és jó befektetésnek találta.

– Köszönöm, nagypapa! De a vétellel várjuk meg, amíg túl leszek a versenyen.

Marguerite, Robert anyja elmélyülten eszegetett, mintha csak véletlenül pottyant volna az asztalhoz, a világ minden kincséért sem zavarta volna meg a két férfi beszélgetését, már csak azért sem, hogy apja nehogy meggondolja magát. Közben arra gondolt, hogy éppen itt az ideje, hogy a fia valami komoly elfoglaltságot találjon magának, és véget érjen az aranyifjú élet.

*

A vitorlásverseny

Robert és öt társa a versenyvitorlással tették meg az utat Walesből a francia partokig, egészen le a Spanyol határnál levő Vizcayai-öbölig. Június volt, az időjárás kellemes, mintha az Isten is vitorlásversenyre teremtette volna ezeket a napokat. Jó volt a széljárás, négy nappal a verseny előtt érkeztek meg Biarritzba, ahol Hugh egyik barátjánál, Martinnél szálltak meg, és a hat fiatalember pazarul érezte magát a verseny előtti négy napon. A negyedik nap délutánra, ahogy verseny előtt máskor is tette Martin, kisebb partyt adott, amire csak 8–10 barátját hívta meg. Ők voltak azok, akiket legközelebb állónak érzett, és akik megértően fogadták a „party háromtól hatig” jelszót.

A házigazda és a hat „vitorlőr” – így hívták magukat a versenyzők egymás közt – már túl voltak az első calvadoson, amikor megérkezett Alain az unokahúgával, Constance-al, aki színésznő Párizsban, és most itt nyaralt Biarriztban. A hat „vitorlőr”-nek egy pillanatra elakadt a lélegzete a lány láttán. Valóban lélegzetellálító jelenség volt meleg-mézszőke hajával és karcsú, tökéletes alakjával, mindezt tetézte kellemes, selymes mély hangja és természetes egyszerűsége. Csak Martin és Alain tudta, hogy a lányt egy hete hagyta el a szerelme, és elég nagy meggyőző erő kellett Alain részéről, hogy erre a partyra elcipelje. Mindebből azonban a társaság többi tagja semmit nem vett észre. A hat „vitorlőr” versengve rajongta körül Constance-t, akinek tekintete legtöbbször Roberten pihent meg.

– Ez nem igazság, – háborgott Hugh – Robert minden nőt elhódít előlem! – Morgott Martinnak.

– Ne háborogj, Constance-nak szüksége van egy jó kis flörtre, most hagyta el a nagy szerelme! És mivel nemrég kapott egy amerikai filmajánlatot, teljesen felesleges törnöd magad, mert ki fog menni másfél évre Amerikába és ki tudja, ki hódítja meg a szívét ez alatt!

Hugh egy fintort vágott.

– Jajj, ezt a hatalmas előrelátást köszönöm! Már ki is töröltem a szívemből! – Otthagyta Martint és félrevonta Andrew-t és a többieket.

– Hagyjuk meg Robertnek a mai hódítás örömét! A szépséges művésznő Amerikába indul filmezni, bizonyára valami tehetséges filmrendezőhöz fog feleségül menni közben…

– Savanyú a szőlő, mi? – nézett cinkos tekintettel Andrew. – Nézd, csak itt vannak az új vendégek… ismerjük meg őket…

Robert nem tudta levenni a szemét Constance-ról, miközben előadta neki a vitorlásverseny útvonalát. A lány először csak kedves figyelmességgel hallgatta, majd tekintete egyre jobban belemélyült Robert kék szemeibe, ajkai kinyíltak, tekintete Robert szájára siklott, lassan elöntötte egész testét valami remegő melegség. Megérezte a férfiból áradó visszafogott rezgést. Robert egész teste „vette” a lány belső ritmusát, de még automatikusan folytatta a beszédet…

– …holnap délelőtt 10-kor lesz a rajt. Innen indulunk Biarritzból, aztán felmegyünk észak felé, megkerüljük Nagy-Britanniát és Írországot, úgy, hogy az Atlanti-óceánon elhajózunk Írország mellett. Felmegyünk az Orkney-szigetekig, ott visszakanyarodunk az Északi-tengeren a skóciai Wicket érintjük, és Anglia mellett levitorlázunk dél felé, a La Manche csatornán, majd Franciaország partjai mellett vissza Biarritzba…– Robert gépiesen mondta fel az útvonalat, miközben tekintete Constance szeméről nyitott ajkára tévedt, lesiklott a dekoltázsára, végigsímított a derekán, majd vissza…

Ez alatt a lány sem vette le róla a tekintetét, de közben belekortyolt a calvadosba… Robert úgy érezte, mintha a lány szája a szájához ért volna… tovább beszélt, tekintete végigsiklott lányon

Constance Robert tekintetét figyelte pattanásig feszült idegekkel. Mély lélegzetet vett, leeresztette a poharát, és arra a tekintetét, ezáltal a férfi csípője került a szemvonalába. Érezte, hogy kiszáradt a szája, remegett a gyomra tájéka.

Robert tekintete ebben a pillanatban emelkedett fel a lány öléből a szájára. Constance pilláit leeresztette a pohárra, amelyen át Robert ágyékába hatolt a tekintete. Robert az izgalomtól már nem tudott beszélni. Átvette a lány légzésének ritmusát, kinyújtott bal kezébe vette a lány állát és mutató ujjával végigsimította a frissen nedvesített alsó ajkat. A lány önkéntelenül lehunyta a szemét, és nyelvével megérintette a férfi ujját, vállai picit előregörbültek. Robert térde a lány térdéhez ért. Mindketten lehunyták a szemüket és érezték a másik testének villámcsapását. Zeuszi rezgés volt…

Constance kezében megbillent a pohár, a calvados meztelen térdére ömlött, amitől azonnal magához tért. Kiegyenesedett. Robert is felnézett. Gyorsan letette a poharát és a zsebéből előkapott zsebkendővel kezdte törölgetni Constance térdéről a calvadost, ami végigfolyt a lány hosszú, napbarnított lábszárán, bele a cipőjébe. Végigtörölte a zsebkendővel, miközben érezte, hogy a szájával kellene eltüntetni a calvadost.

– Gyere – és megfogta a lány kezét. Az követte.

Kiléptek a teraszra. A kerti lak csak húsz méterre volt a terasztól. Robert szinte feltépte az ajtót, a lány teste besiklott rajta.

A társaság többi tagjai ez alatt el voltak foglalva az új vendégek érkezésével. Szóvirágok és poénok röpködtek, ők ketten senkinek sem hiányoztak.

1960. június 7-e – a vitorlásverseny

Másnap délelőtt 10-kor indult a verseny. Robert hajója jól elő volt készítve. A kikötőbe érkezés utáni napon elvégezték a szükséges teendőket, a verseny reggelén csak ellenőrizni kellett mindent. Robert öt társa már reggel hatra kiment, végignézték a vitorlákat, köteleket, kormányt, élelmiszerraktárt, mentőruhákat, mentőcsónakot. Mindent rendben találtak. Ezután a fedélzeten bőségesen megterítettek és jól bereggeliztek.

– Robert kapitányunk 9-re érkezik, megreggelizve – szólt Hugh a többiekhez. Bejelentette, hogy a művésznővel villásreggelizik. Kilenckor regisztráltatja a hajót, aztán jön fel. – Addig alhatunk is egyet itt a napon. – Walter elégedetten nyújtózott. – Minden a legnagyobb rendben van.

– Robert úgyis mindent átnéz még egyszer… – toldotta meg Hugh.

Constance és Robert az Imperiál teraszán villásreggeliztek. Túl voltak már a grillezett tengeri halszeleteken, a tejszínhabos kávét kortyolgatták és le nem vették volna a szemüket egymásról. Robert kinyújtotta mindkét kezét a lány felé.

– Ha megnyertük a versenyt hozzám jössz feleségül?

Constance egy pillanatra megijedt.

– Csak ha megnyertétek a versenyt?

– Jajj, nem, – nevetett Robert. Még bele is pirult a nyelvbotlásába.

– Dehogyis! Azt akartam mondani, hogy ha visszajöttünk, ha véget ért a verseny: hozzám jössz feleségül?

– Feltétlenül! Csakis tehozzád – suttogta a lány. – De ki ne fújja a szél a fejedből az elhatározást! – nevetett.

Robert durcásságot erőltetett az arcára.

– Te kételkedsz a szándékomban?

– Nem, dehogy! – kacagott hangosan Constance.

– Mert ha igen, akkor azonnal elveszlek feleségül!

– Kötve hiszem! – évődött a lány. – Nincs már időd a verseny előtt! És persze az sem lenne baj, ha kicsit többet tudnál rólam, én meg terólad, meg a családodról!

– Drágám, engem a családod pillanatnyilag nem érdekel. Téged veszlek feleségül, nem a családodat! – Robert hangja egészen ellágyult – Nagyon szeretlek. Olyan szerelmes vagyok beléd, amilyen szerelmet még senki iránt nem éreztem, pedig… – gyorsan elharapta a mondatot, de már késő volt, a lány lecsapott rá.

– Pedig rengeteg nővel volt dolgod igaz?

– Nem, nem rengeteggel, de volt. De most nincs senkim, és te vagy, te lettél az életem értelme. Veled akarok élni. Ha most egyedül versenyeznék, inkább nem mennék el a versenyre, hogy azonnal összeházasodjunk. – Picit rekedt lett a hangja – de a társaimat nem hagyhatom cserben…

Constance zavartan hallgatta. Ennél szebb vallomást még nem mondtak neki. Nem tudta, hogyan adja tudtára a fiúnak, hogy hasonlóan érez. Csak nézte, nézte azt a fiatalembert, aki őrült vitorlásnak mondta saját magát és most még a legnagyobb versenyen való indulásról és a komolyan várható győzelemről is lemondana érte.

Átölelték egymást, és szótlanul elindultak a kikötő felé. A hajóhoz érve egymással szembe fordultak, „elteszlek magamba, amíg elmész egy kis időre” mondta a lány szeme. „Elviszlek magammal, bár elmegyek egy kis időre, de jövök és aztán nincs több verseny!” válaszolta a fiú szeme

A regisztráció kezdetét jelző hajókürt megszólalt.

Constance leült a parti kőre, és várt, amíg Robert felmegy „Szélvész”-re.

Elhangzott a felkészülésre hívó jel, a startzászló megjelent, felhúzták a horgonyt, a vitorlák fordultak, a szél belekapott, és a kidomborodó vitorlák megmozdították a hajókat.

Csodálatos látvány volt a 38 vitorlás startja, de Constance csak Robert hajóját látta.