A VILÁGTÖRTÉNELEM

NAGY ALAKJAI

A SZIGETORSZÁG
URALKODÓI

Írta:

Péter Katalin

K O S S U T H  K I A D Ó

Tartalom

BEVEZETŐ       4

NAGY ALFRÉD 848(?)–900(?)        5

III. RICHÁRD 1452–1485

VIII. HENRIK 1491–1547

I. ERZSÉBET 1533–1603

I. KÁROLY 1600–1649

VIKTÓRIA 1819–1901

VI. GYÖRGY 1895–1952

BEVEZETŐ

A szigetországi uralkodók több okból is  érdekelhetik a magyar olvasót. Legelőször talán azért, mert ezek az emberek a miénknél sokkal szerencsésebb sorsú történelemben voltak főszereplők. Az angliai kereszténység központja, Canterbury ma is álló székesegyházát már építették, amikor a magyarok még el sem érték mai hazájukat. A magyar királyok még főúri ligákkal harcoltak, amikor az angol Parlament már működött. Magyarország a töröktől rettegett vagy attól pusztult, miközben Anglia gyarmatbirodalmat épített ki magának. A szigetországban már virágzott az ipar, amikor Magyarországon még a bontakozó hazai ipart pártoló egyesületeket kellett szervezni. A polgárosodás magyar úttörői az angol viszonyokat állították példának. Végeredményben akár úgy is lehet fogalmazni, hogy Anglia történelme vált zsinórmértékké. Az ottani alakulást tekinti a történetírás nemcsak nálunk, de mindenütt a történelem „klasszikus” útjának. Az a viszonyítási alap, amihez minden mást hasonlítanak. A szigetországi uralkodók életrajzai a világtörténeti fordulatok örökös haszonélvezőinek tőlünk nagyon távoli világába engednek betekintést.

De lehetnének ezek az életrajzok – a nagy földrajzi és történelmi távolság ellenére is – a szinte folyamatos magyar-angol érintkezések miatt érdekesek. Szent István alatt két angol királyi herceg menekült Magyarországra. Az egyik fiatalon meghalt, a másik, Eduárd, elvette a nagy király Ágota nevű leányát. Így lett Szent István három unokája angol apa gyermeke. A család sokáig Magyarországon élt, és nyilván sokat tanult itt. Erre lehet következtetni abból, hogy a magyarországi kereszténységet megszervező király egyik unokája, Margit – mint Skócia királynéja – a skót kereszténység megalapításában tevékenykedett; ma is Szent Margitként tisztelik. Aztán magyar király, III. Béla házasodott az angol uralkodó családjából. Zsigmond császár és magyar király kétszer is Angliába ment, ahol saját szavai szerint úgy érezte magát, „mint a Paradicsomban”. A magyarországi angol rokonszenv azonban nem maradt meg az uralkodók és közvetlen környezetük körében. Nagyon korán utaztak tanulók is a híres angol egyetemekre. Az oxfordi egyetem első ismert nevű diákja éppen egy magyar. Bizonyos Nicolaus de Hungaria vagyis magyarországi Miklós, aki 1193 és 1196 között tanult Angliában. Aztán vég nélkül lehetne sorolni magyarországi diákokat, sőt tanárokat is a szigetországban, a szellemi kapcsolatok ezer tényét egészen napjainkig. Ugyanígy fut a politikai remények szála a török elleni védekezés idejétől a legújabb korig. II. Lajos még a mohácsi vész előtt kért segítséget Angliában; a második világháború alatt sokan azt remélték, hogy az ország brit megszállás alá kerül. Az angol politika azonban mindig is olyan volt, mint minden igazi nagypolitika. Nem érzelmek, hanem a saját érdekei mozgatták. A szigetországi uralkodók életrajzai az öntörvényű politika világába engednek betekintést.

Ez a könyv viszont nem az angol vagyis brit történelem fordulatait, nem is az angol-magyar kapcsolatok menetét követi. Sokkal egyszerűbb szempont szerint kellett válogatni a szigetországi uralkodók között. A kötetbe azok kerültek bele, akikről magyarországi könyvtárakban nem csak másodlagos irodalmat, hanem kiadott forrásokat is lehetett találni. Az összkép így egyenetlen lett, esetleges. Éppen olyan véletlenszerűen alakult, amilyen szabálytalanul marad meg a történelmi ábrázolás rendszerint az olvasó előtt.

NAGY ALFRÉD
848(?)–900(?)

A névelő használata Alfréd király szövegeiben, vagy Boëthius vigasztalásainak Alfréd király féle változata című és hasonló tudós munkákban fordult elő gyakran a neve. Fordított, bölcs mondások gyűjteményeit állította össze. Megírta az angol történelem sokak szerint legérdekesebb dokumentumát, a Nagy Szent Gergely pápa egyik művének fordítása elé illesztett bevezetést. Kutatók generációi vitatkoztak és vitatkoznak ma is alkotói módszeréről. A neki tulajdonított vagy tőle elvitatott kéziratok sorsáról könyvtárnyit írtak össze. Csak abban nincs nézeteltérés, miszerint Nagy Alfréd az angol anyanyelvű széppróza megteremtői közé tartozik.

Igen nagy szellemi teljesítménye alapján arra lehetne következtetni, hogy Alfréd magának való, a tudomány világába elvonult személyiség volt. Az ezredfordulót megelőző, kulturális értelemben „sötét” időszak neveltjeként nyilván nagy intellektuális megerőltetés árán fért hozzá a műveltség eszközeihez. Még nehezebb lehetett önmagát a szellemi élet munkásává alakítania. A latin nyelv tudása például akkor Európában a laikusok között jóformán kihalt; maga Alfréd is csak negyvenéves korára tanult meg latinul olvasni.

Mindennek ellenére nemhogy elefántcsonttoronyba húzódó tudós nem volt, de még azt is nehéz kideríteni, hogyan maradt egyáltalán ideje a szellemi munkára. Uralkodása háborúkkal kezdődött, és azokkal folytatódott. A kontinens északi részéről az angol krónikákban rendszerint dánként meghatározott vikingek, más néven normannok árasztották el a brit szigeten fekvő sok királyságot. Alfréd megvédte a maga országát, Wessexet. Támogatta a szomszédait. Ő volt az első, aki a későbbi fővárost, Londont is magába foglaló nagy területet, több angolszász királyságot egyesített saját törvényhozása és az általa szervezett közigazgatás alatt. Az angolok vagy britek kimagaslóan jelentős nemzeti királyukként tartják ma is számon Nagy Alfrédot. Több hasonlóan tudós uralkodójuk pedig egyáltalán nem volt.

Alfréd kivételes tehetsége állítólag már kisgyermekkorában megmutatkozott. A krónikák ennek tulajdonítják, hogy apja, Etelwulf háromévesen Rómába küldte, és ott a pápától királyi megtiszteltetést kapott. A valóságban Etelwulf és a pápaság bensőséges kapcsolatát demonstrálhatták ilyen látványos módon. A 9. század körüli idő a pápák tekintélyének nagy korszaka volt. Minden uralkodó azon igyekezett, hogy hatalmát valamilyen módon velük, akiket Krisztus földi helytartóinak tekintettek, szenteltesse meg.

Alfréd római útja előtt körülbelül ötven évvel az akkori Európa legnagyobb hatalmassága, Nagy Károly frank király szerzett koronát III. Leó pápától a császársághoz. Százötven évvel később pedig a magyarok fejedelme, akit később Szent Istvánként tiszteltek, küldött koronáért és egyházszervezési intézkedéseinek jóváhagyásáért megbízottat II. Szilveszterhez Rómába.

A kereszténység terjedése az angolszászok között sokkal korábban elkezdődött. Egy sokszor ismételt legenda szerint Nagy Szent Gergely a római rabszolgapiacon felfigyelt a szőke angliai fiatalemberekre, és szépségüktől meghatottan küldött a hazájukba térítőket. Először a pápa egykori cellatársa, egy később szentté avatott Ágoston nevű szerzetes vezetésével érkeztek 597-ben Kentbe. Az ottani király, Etelbert, akinek már keresztény felesége volt – Berta, egy frank király lánya –, megkeresztelkedett, és Canterburyben több, a római időkből maradt pogány templomot átadott keresztény istentiszteletre.

Aztán újabb térítők jöttek. Wessexbe, Alfréd közelebbi hazájába Honorius pápa küldte 635 körül Birinus püspököt. Birinus keresztelte meg a későbbi nagy király dédapjának fivérét, Cynegilst, aki a kereszténység első wessexi patrónusa lett. Százötven évvel később kezdődött a tragédiák sorozata. 793-ban törtek be a vikingek az északi angolszász királyságba, és néhány év múlva délről támadtak Wessexre.

„...a nép a földeken ártatlanul tovajárva szántott nyugodtan...” amikor három hadihajó érkezett. Dorchester város elöljárója ment ki a kikötőbe és szólította fel a jövevényeket, hogy adják meg magukat a királynak, de ők megadás helyett lekaszabolták embereivel együtt. Így jegyezte fel az eseményeket a királyi család egyik tagja, jóval később.

Alcuin, a legműveltebb angol kortárs, aki akkor Nagy Károly udvarában élt, azonnal kész volt a magyarázattal: Az Úr küldte büntetésből a tengeri rablókat. Ugyanez az érzés vett erőt az események felett otthon töprengőkön. Különösen Alfréd apját ragadta meg. Látomása volt. Egy krónika szerint ez győzte meg arról, hogy „ha a keresztények nem hagynak fel sürgősen bűneikkel és gonoszságukkal, és nem tartják meg jobban, nagyobb tisztelettel az Úr napját, hamarosan elviselhetetlenül nagy veszedelembe esnek”. Megtérésük árán viszont megszabadulnak az ellenség fenyegetésétől.

Mélységesen vallásos volt tehát az apa, Etelwulf, aki Alfrédet felnevelte. Négy fiáról és egy lányáról tudunk. A gyerekek anyját Osburhnak hívták. Egy helyi előkelő famíliából jött ebbe a házasságba, de eléggé korán meghalt. Amikor 855-ben Etelwulf – látomását és a pápai bűnbocsánat iránti vágyát hangoztatva – maga is Rómába utazott, felesége már nem élt. A király a hazaúton Kopasz Károly nyugati frank uralkodó lányát, a tizenkét éves Juditot vette el. Akkor ő maga már elmúlhatott ötven, úgyhogy a házasság igen nagy feltűnést keltett. Különösen sokat beszéltek azután Juditról, amikor első férje halála után legidősebb mostohafiának, Etelbaldnak lett a felesége. A kortársakat azonban nyilván nem csak a hatalmas korkülönbség képesztette el, hanem az is, hogy Etelwulf a nagyobb gyerekeinél fiatalabb mostohaanya hazahozatalával pogány angolszász szokásra emlékeztetett. A kereszténység felvétele előtt gyakoriak voltak az ilyen kapcsolatok, a mostohaanyák és mostohafiak rájuk következő házasságával együtt.

A kereszténységben meggyökeresedett Etelwulfnál a pogány múlt felidézése nem lehetett szándékos. A kislánnyal kötött házasság azonban jól mutatja, hogy zarándoklatként szervezett utazása mögött politika állt. Úgy látszik, a hároméves Alfréd látogatása IV. Leónál nem járt megfelelő eredménnyel. Így maga a király kerekedett fel; magával vitte egyébként Alfrédot is.

Előzőleg „egész királyságában fekvő földjei egytized részét Isten dicsőségére és saját örök üdvösségére” rendelte. Rómában pedig nemcsak a kegyhelyeket látogatta végig, de dús egyházi adományokat is tett és ajándékokat osztott a főpapoknak. Mindebben bizonyosan a kegyesség vezette. Igen nagy szerepe volt azonban annak, hogy Róma támogatására égetően szüksége volt. Mióta Canterburyben a keresztény egyház megalakult, az egyházi szervezet lett az angol egység hordozója és kezdeményezője. A római katolikus egyházszervezet ugyanis – a canterburyi érsek fősége alatt – valamennyi angolszász királyságra kiterjedt. A politikai egység képviselőjének tehát értelemszerűen az egyházra kellett támaszkodnia.

Az egyházi és a politikai lét egymásrautaltságát ismerhette fel Etelwulf, aki apjától, Ekberttől majdnem egész Dél-Anglia uralmát és több királyság feletti hatalmat örökölt. A viking támadások és főként a belső harcok megrendítették azonban a helyzetét. Érthetően fordult Rómához, majd ment a Karolingok frank udvarába. Az egység ügyében a pápaság támogathatta, a külső ellenséggel szemben pedig Kopasz Károlytól remélhetett segítséget. A vikingek vagy normannok szorongatták a frankokat is.

Csak egy dolog érthetetlen. Az, hogy miért maradt Etelwulf oly sokáig távol. Két évig időzött a kontinensen, és ez alatt az idő alatt az otthoni helyzet még nyomorúságosabbá vált. Bár újabb normann támadások éppen akkor nem történtek, de a király két idősebb fia, Etelbald és Etelbert között trónviszály kezdődött. Az apa maga sem tudott rendet teremteni, majd hazatérése után körülbelül két évvel, 860-ban, meghalt. Viszonylagos belső nyugalom a harmadik fiú, Etelred 865-ben indult uralkodásával köszöntött be.

Alfréd eddig az időpontig nem vett részt a közéletben. Hacsak gyermekkorában tett római utazásai nem számítanak közéletinek. A kortársak hajlottak rá, hogy ebben az utóbbi értelemben ítéljék meg az eseményeket. Szívesen ábrázolták Alfrédet kora gyermekségétől kezdve úgy, mint a nemzeti ügy ragyogó képviselőjét. A bemutatás legfőbb eleme az volt, hogy külsejében is, szellemiekben is három bátyjánál messze vonzóbbnak tekintették.

Alfréd a fivérei közül csak a legfiatalabbal volt igazán jó viszonyban, bár – mint szülei késői gyereke – nála is jóval később jött a világra. Jól megértették egymást; Etelred minden vita nélkül tette maga után második emberré, secundariusszá Alfrédet rögtön saját trónra lépése után. Szerencsés egybeesés volt, hogy Alfréd a férfikort éppen akkor érte el, tizennyolc éves lett. Két esztendőre rá, 868-ban alapított családot Ealswittel, egy előkelő merciai família tagjával. Úgy tűnik, nem éltek rosszul hosszú, egészen Alfréd haláláig tartó, gyermekekkel bőven megáldott házasságuk alatt. Ealswit özvegy maradt, körülbelül három évvel élte túl a férjét.

Alfrédék adták először az Eduárd nevet – amivel később talán a legtöbb angol királyi családtag élt – idősebb fiuknak, a trónörökösnek. Mellette még két fiukról és három lányukról tudunk. Egy kisfiú közülük korán meghalt, de a többiek változatos pályákat futottak be.

Eduárd a történelemben megbecsült uralkodók közé került. Ő fordította meg az események menetét, és vonta saját hatalma alá a vikingek egy csoportját. A későbbi, már valóban egész Anglia felett uralkodó királyoktól megkülönböztetve őt Idősebb Eduárdnak is szokták nevezni. Nővére, Ethelflaed 886 körül, nagyjából tizenhat éves korában a Wessexszel szomszédos merciai királyság elöljárójának felesége lett. Lánya lehetett volna a férjének, de igen nagy tehetséggel vett részt az apjától függő királyság kormányzásában. Mercia  úrnőjeként  emlegették.  Ethelgifu  az  Alfréd király által alapított shaftesburyi kolostor apátnője lett. Nagy szerepet kapott apja művelődéspolitikai eszményeinek megvalósításában. Aelfthryt pedig II. Baldvinhoz, Flandria grófjához ment hozzá. Ebben a kapcsolatban a politika mellett a család szempontjából az volt érdekes, hogy Baldvin abból a házasságból származott, amit Judit királyné – miután Alfréd mostohaanyja, majd sógornője is volt – nagy szerelemből, a rokonaitól megszökve, Vaskarú Baldvinnal kötött.

Alfréd és a gyerekei házasságai viszont politikai meggondoláson alapultak. Részint az angolszász királyságok között, részint a kontinentális szomszédokkal teremtettek kapcsolatot, nagy megfontoltságról, kapkodástól mentes elképzelésekről téve tanúságot. Jól érzékeltetve Alfréd jelentős sikereinek titkát. Világosan, időben és térben messzire tekintve tudott gondolkodni.

Pályája elején, még mint másodkirály, rögtön háborúkkal kezdte. Alig alakult ki ugyanis a belső nyugalom, külső támadás következett. 865-ben a krónika szerint „nagy pogány sereg jött az angolok országába, és téli szállást vett a keleti angoloknál, és lovasok voltak, és békét kötöttek velük”. A szűkszavú feljegyzés sok véres eseményt takar. A betolakodók hamarosan továbbvonultak Kelet-Angliából. „A sereg itt is, ott is pusztított, és minden helyet kiomló vérrel és szomorúsággal töltött meg. Tűzzel, vassal pusztította el közelben és távolban egyaránt a templomokat és a kolostorokat. Egy-egy helységből távozva nem hagyott maga után mást, mint tető nélküli falakat.” Yorknál mértek végzetes csapást az észak-angolokra. Elpusztították dinasztiájukat, majd a műveltségüket, és barbarizálták királyságuk egész jellegét.

Aztán Mercia, majd megint Kelet-Anglia következett. Itt a fiatal király, Edmund mártírként, hősiesen esett el. 870 decemberében fordultak Wessex ellen. 871-et „Alfréd harcainak éve”-ként tartja számon az angol történelem. Miután a szomszédos királyságokon segített, most Alfréd maga került a támadások középpontjába. Az év áprilisában meghalt a bátyja is, s Alfréd vette át az uralmat. Csak ebben az egy esztendőben kilencszer kellett megütköznie az ellenséggel. A háború Readingnél nagy keresztény győzelemmel kezdődött, majd váltakozó sikerrel folytatódott.

A barbárok elhagyták Wessexet, de bennmaradtak a szomszédos angol királyságokban. Londont tekintették egyik központjuknak. Az emberek „mint bárányok a farkas elől” menekültek. A vikingek viszont, ahol csak tudtak, letelepedtek, még a földműveléshez is hozzáfogtak. 876-ban támadták meg újból Alfréd országát. Nagyjából két éven keresztül győztek, majd a király, aki a „Nagy” állandó jelzővel vonult be az angol történelembe, elhatározta, hogy a királyságok összefogásával szabadságharcot indít.

Kevés katonával és hívével együtt bevette magát Somerset mocsaraiba. A kincseket a templomba menekítették, majd nagyon lassan és fokozatosan valóban kibontakozott a betolakodókkal szemben eredményes háború. A nehezen gyülekező csapatok úgy fogadták a királyt, „mintha halálából támadt volna fel”. Az első nagy győzelmet valószínűleg a mai Chippenhamnél, Reading és Bristol között aratták. Londont 886-ban foglalták vissza. Körülbelül 896-ra tisztult ki a helyzet. A betolakodókat megállították. Alfréd hatalma kiterjedt majdnem az egész későbbi Angliára. Eszközei között a kard és a dánok térítése egyaránt szerepelt. Megmásíthatatlan helyzetekben, ott, ahol a dánok már letelepedtek, a király a jelenlétüket – sokszor nem is előnytelen feltételekkel – elismerte.

Alfréd törvénykezésének egy része a közös uralom alá került különböző népek együttélését szabályozta. Igen fontos volt tevékenységében emellett a közepes birtokúak, ha úgy tetszik, a nemesség életviszonyainak és a királyságtól való függésüknek az egységesítése. Nyilvánvaló, hogy hatalma támaszát kereste bennük. Végül rendezte az egyház és a világiak viszonyát, az egyházi és a világi közigazgatás kapcsolatát.

Sok újítást hozott Alfréd a hadi mesterségben. A hajóit szokták emlegetni, mert újszerű tervei alapján építtette őket. Egyesek szerint Alfréd alapította meg az angol flottát, mások azt mondják, csak elődei törekvéseit teljesítette ki ezen a téren. Nem volt vadonatúj ötlet a várak rendszere sem, de Alfréd építtetett ki várakból több királyságon is áthúzódó védvonalat.

Széles körű tevékenysége során a legtöbb emléket talán mint a műveltség szervezője hagyta. Mivel kétségbe ejtőnek érezte kora viszonyait, az élet minden területén változtatni akart. Talán túlzó, de valódi érzéseit írhatta le Werfert worcesteri püspöknek, a barátjának: „...valamikor idegenek jöttek hazánkba bölcsességért és oktatásért... ma külföldről kellene behoznunk, ha kívánnánk bölcsességet és oktatást”. Hozatott tehát külföldről könyveket és tanítókat. Még a gyerekek iskolába kényszerítésével is kísérletezett. Törvényeket adott ki a családi erkölcs védelmében. Templomokat emelt, kolostorokat építtetett az egyház tekintélye érdekében.

Alfréd valószínűleg nem tudta, de kettős feladatot teljesített: fellépett a háborúk pusztító hatása ellen, és a törzsi vagy vér szerinti szervezettségből a társadalmi helyzet szerinti szerveződés felé igyekvő társadalom átalakulását segítette. Mert az angolszászokat a kétféle megrázkódtatás egyidejűleg érte: a háború akkor tört rájuk, amikor amúgy is válságos társadalomtörténeti korszakon kellett átvergődniük.

Saját műveltsége gyarapításában és az alkotásban viszont Alfréd nagyon tudatos volt. Még időmérő eszközt is szerkesztett magának, hogy a művelődésre szánt idő múlását ellenőrizni tudja. Eleinte csak az olvasás nyomán támadt gondolatait jegyezte le. Handbocnak vagy Enchiridionnak, vagyis Kézikönyvnek nevezte azt a könyvecskét, amit erre a célra magánál hordott. Aztán Nagy Szent Gergely Dialogusait fordította egyik bizalmasával együtt. A pápa Lelkigondozás című munkája fordításának valószínűleg egyedül állt neki. Előszót is írt a két műhöz. Fordított Orosiust és Bedától Az angol nép egyháztörténetét, valamint Boëthiust, és valószínűleg bibliai zsoltárokat is. Alfréd utolsó műve a Blostman – Virágok – volt, Szent Ágoston és mások írásaiból vett szemelvények gyűjteménye. Egy alkotómunkára szakosodott tudóstól is lenyűgöző teljesítmény.

Alfréd egyik mondatát minden róla szóló elbeszélésben idézik. Azt írta, hogy méltó cselekedetekkel szeretne emléket hagyni maga után.