Puska Veronika

KÍVÁNSÁGOD
PARANCSOM

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

IMPRESSZUM

HETEDIK FEJEZET

Dominika sárga dombok között, fémszínű fák ligetében rohant, nyomában valakivel, akit nem látott. Lába alatt rozsda ropogott, orra megtelt a bomló hús édeskés bűzével.

Az ismeretlen folyton a sarkában maradt. Képtelen volt lerázni, elbújni előle. Bárhova szökkent, a másik megtalálta. Egyre kétségbeesettebben kerülgette a fatörzseket, szeme kiút után kutatott, hiába. Egyre csökkent közte és üldözője között a távolság. Az idegen egyszeriben megragadta a vállát, a lány tüdejéből éles, rettegéssel teli kiáltás szakadt fel.

Kezek csaptak le rá, hogy alaposan megrázták. Végre megfordult, iszonyattal várta, ki tekint rá vissza. Homályos, alaktalan arc hajolt fölé, két szeme helyén és homloka közepén mély, mohón örvénylő, fekete lukkal.

– Ne érj hozzám! – sikoltotta.

– Dominika, én vagyok az! – morajlott messziről egy ismerős hang. – Nem ismersz meg? Ébredj már fel!

A lány levegőért kapkodott, zaklatottan pislogott körbe. Lassan álltak össze a részletek a hajnali szürkületben: nem üldözik, budapesti hotelszobájukban tartózkodik, a párjával. Reggel repülnek Helsinkibe, ez volt utolsó éjjelük magyar földön.

A pánik lassan szivárgott el tagjaiból, kezeit végighúzta nyúzott arcán.

– Ne haragudj, rosszat álmodtam.

– Igen rossz álom lehetett, ha engem se ismertél fel. Figyelj, ez már idegkimerültség – szállt ki Tarmo az ágyból. Pucéran kiment a konyhába, hideg vizet eresztett egy üvegpohárba, hogy bevigye azt a lánynak.

A kazincbarcikai látogatás óta Dominika rossz alvóvá vált. Sokat forgolódott és nem tudott enyhíteni nyugtalanságán. Bárcsak kiverhette volna fejéből az eltűnő falakat, test nélküli árnyékokat!

Párja aggódott érte. Hiába engedték ki a kórházból, Tarmo azt tervezte, jobb lesz finn orvosokkal is megnézetni a fejét. Szerinte valami elkerülte a magyarok figyelmét. Teljes kivizsgálást szorgalmazott, hátha kiderül, mi miatt történt baj és talán időben nyakon csípik. Egyre inkább pszichés okokat sejtett a háttérben.

– Mostanában sok változás ért: családi konfliktusok, búcsú a barátnődtől, elköltözöl egy idegen országba, érthető.

– Bízz bennem, megoldom!

Láthatóan nem sikerült. A helyzet a normalizálódás helyett rosszabbodott. Próbált ügyet se vetni a történtekre és megfogadni párja tanácsát, mégis minduntalan megnevezhetetlen, természetfölötti jelenségek, miértek után kutatott. Izgatta a téma, még úgy is, nem jutott egyről a kettőre és bosszankodott. Lassacskán bármerre fordult, falakba ütközött.

Bűnbánóan Tarmohoz bújt. Lefekvés előtt a neten újra ilyesmikkel bajlódott.

– Ne haragudj! Ez egy ilyen időszak, túl fogok lendülni rajta.

– Remélem is. Képtelen vagyok követni a kedélyhullámzásaidat. Egyszer sírdogálva kuporogsz a takaród alatt, máskor madarat lehetne fogatni veled. Velem jöttél a munkahelyi búcsúztatómra, remekül érezted magad, de ahogy átléptük a lakás küszöbét, mélabúba zuhantál. Nem könnyű kiigazodni rajtad mostanság.

Hallgatás volt a válasz. Tarmo nem túlzott, szeszélyessége egyre nagyobb méreteket öltött.

– Szerinted mi bajom lehet?

– Engem kérdezel? Nem vagyok orvos! – sóhajtott fel. Dominika annyira elveszetten és bocsánatra várón ácsorgott, hogy megesett rajta a szíve.

Felemelte a lány állát:

– Gondoltál már arra, még sem bírsz ezzel egyedül? A túl sok stressz megviselt. Segítséget kéne kérned.

– Pszichiáterre gondolsz?

– Igen.

Dominika lelombozódott, vállait beejtette.

– Ahhoz itt kéne maradnom, le kéne mondanod a jegyemet. Olyan szinten nem beszélek angolul, finn orvossal is megértessem magam.

– Mit érdekel engem a jegy! Az a fő, rendbe jöjj.

A külföldi költözés egyszeriben távolabb került, Tarmoval egyetemben. A végén hoppon marad a célegyenesben.

– Megmondom őszintén, nem sok kedvem van egy terápia miatt itt rekedni. Messzire kerülnél, az egyedüllét is ki tudja, mit hoz elő belőlem…

Tarmo homlokán szaporodtak a ráncok, Dominika rájött, nem jó felé tart.

– A környezetváltozás viszont jót tehet! Annyira vágyom, ott legyünk!

– Amennyiben képes vagy felülkerekedni a lelki panaszokon. Ha viszont nem, akár tetszik, akár nem, orvoshoz foglak vinni. Nem akarom, később gyógyszereken élj.

– Ígérem, jó leszek!

– Akkor többször meg ne lássam, spiritiszta oldalakat böngészel!

Dominika nagyot nyelt.

– Ha nem törlöd a böngésző előzményeit, minden kiderül – koppintott orrára Tarmo.

A hajnali felriadást heves szeretkezésbe fordult, hevesebbe, mint megszokták. A férfi mohó volt, Dominika sose látta még ilyennek. Átadta magát az újdonságnak, kétszer homályosult el előtte a világ, és először hallotta párját az aktus végén felkiáltani. Nem is kiáltás, inkább elnyújtott üvöltés volt az. Tágra nyílt szemekkel figyelte a feldúlt, zilált hajzatú, izzadságtól csatakos testű férfit. Harcból jönnek így, nem szerelmi viadalból.

– Remélem, sikerült kivernem a fejedből minden butaságot – súgta Tarmo.

– Ha gondűzőnek szántad, sikerült.

Finnországba érve a feledés homályába veszett a rémálom. Tarmo is megváltozott, ahogy hazai földet tapodott. Eddig is nyugalmáról volt híres, de kilépve a helsinki reptérre egyfajta távolságtartó magabiztossággal viseltetett az idegenek iránt.

Az első meglepetést a szokatlanul enyhe finn nyár jelentette, a másodikat a sofőr vezette elsötétített üvegű márkás gépkocsi. Míg mások taxiért integettek, Tarmot várták. A sofőr nagy kartonlapra felírta a férfi nevét, így könnyen rátaláltak. Elkérte Dominika csomagját és a csomagtartóba pakolta, később úgy nyitott ajtót a lánynak, akár ha a felső tízezer egyik tagja lenne.

Megilletődve foglalt helyet az autó bőrülésén, kérdőn tekintett Tarmora.

– Ugye ezt nem miattam rendezted meg?

– Mit kellett volna megrendeznem? Én így élek – jött a higgadt válasz.

Dominika szemöldöke felszaladt.

– Komolyan mondod? Hiszen Szolnokon nem volt sofőröd és kissé lazábban is viselkedtél.

– Most itthon vagyok. Magyarországon lazítottam a gyeplőn, élveztem, hogy nincs személyzetem, de ez itt meg fog változni. Eddig is sejtetted, tehetős vagyok: drága lakást, vagyont érő autót béreltem. Ha láttad volna, az első két évben hol laktam Budapesten és mivel töltöttem a szabadidőmet, most nem csodálkoznál ennyire. Az igazat megvallva, hiányzott ez a környezet, a nyüzsgés – dőlt hátra kényelmesen. – Remélem, jól fogod magad érezni nálam.

Hosszú órákat autóztak. Csüngött a vidéken: az utakat szegélyező nyírfákon, sűrű és magas fenyőkön, a földből előbukkanó, lekerekített köveken. A korábban képeslapokon, régi fényképeken szereplő tájak éltek, lélegeztek, hívogatták. Mosolyt csalt arcára fel-feltűnő, rénszarvasokra figyelmeztető tábla.

Elhagyták Tamperét, a főútról már jó negyed órája letértek, de még mindig nem érkeztek meg Tarmo házához. A férfi sejtelmesen mosolygott, Dominika oldalát furdalta a kíváncsiság.  Bent a csöndes erdőben, meghitt tó partján jókora faház emelkedett. A lány kérdő tekintetére jött is a mosolygós válasz.

– Ameddig a szemed ellát, az az enyém. A birtokom.

– Atya úr isten – motyogta tágra nyílt szemekkel a lány. Zsófinak igaza lesz: Tarmo idehaza egészen új oldaláról ismerszik meg. – Eddig mért nem meséltél erről?

– Mert nem kérdeztél.

– Akár ha egy mesébe csöppennék!

És még nem is látta, milyen lehetett a ház belülről.

– Ha minden igaz, nem leszünk egyedül – mosolygott rá Tarmo. – Valószínűleg várnak minket a barátaim.

A barátaim szót fáradtan, kevesebb lelkesedéssel ejtette ki.

– Ó. Te sem örülsz ennek annyira? Várhattak volna egy napot.

– Ahogy mondod. Azt hittem, kettesben leszünk, körbevezethetlek a szobákban, a házban...

– Mért nem kérted meg őket, később jöjjenek?

– Megsértődtek volna. Sebaj, így is lesz mindenre időnk.

A ház előtt négy felső kategóriás kocsi állt. Alig tárta ki autójuk ajtaját a sofőr, nyílt a bejárat és egy fekete-fehér hajú lány szökkent ki rajta. Finnül csicsergett, széles mosollyal ölelte meg Tarmot.

Dominika kissé a háttérbe húzódott, ne rontsa el a régen látott barát üdvözlését, de Tarmo maga mellé hívta, bemutatta. Félúton angolra váltott, jelezve, a megértés érdekében ajánlatos lesz ezt a nyelvet használni.

– Ő Aina Aho, de egymás között csak Zebrának hívjuk, láthatod miért – intett az ázsiai vonású lány kétszínű hajára.

A két lány kölcsönösen felmérte egymást. A pisze orrú Aina ruhái alapján nem tűnt gazdagnak, de viselt ékszerei másról meséltek. Tekintete végigsiklott Dominikán, kétkedőn nézett hol Tarmora, hol rá. Talán nem hinné el, együtt vannak? Mondott is valamit, de Tarmo mélyen a szemébe nézett és az ázsiai lány nem firtatta tovább.

Aina bekísérte kettejüket a házba, ott sor került a többiek bemutatására is.

– Íme Juhani, akivel a legtöbbet tartottam távollétem alatt a kapcsolatot – fordult Tarmo egy talpig zöldbe öltözött fiatal férfihoz.

Juhani fakó arcú, félhosszú hajú férfi volt. Metszőfogai réséből fogpiszkáló állt ki, kezeit flegmán zsebre dugta. Egész lényéből egyfajta közöny áradt, még Tarmo láttán sem zökkent ki ebből az állapotból. Szárazan biccentett, Dominikára se vesztegetett sok figyelmet. Hideg halszemeit a lányra emelte, ebben ki is merült köszöntése.

Ez a fogadtatás annyira zavarba hozta Dominikát, hogy a másik két barát nevét nem is jegyezte meg. A köpcös szemüveges fickót talán Laurinak, a másik művészforma férfit meg valamilyen Virtanennek hívták? Mindegy is volt, úgy méregették, mintha piacon lennének és meg akarnák venni. Nagyon kínos volt!

Míg Tarmo szóba elegyedett velük, óvatos felfedezésre indult a házban, ne legyen szemeik kereszttüzében. A falak mesés faillatot árasztottak, lába alá vastag, bolyhos szőnyeg simult. A nappali berendezéseinek krémszínű-zöld színösszeállításán lakberendező kéznyoma érződött, a modern, jól felszerelt konyhát pedig túl sterilnek találta. Megállapította, itt bizony még egy pirítóst sem készítettek soha. A fürdőszoba akkora volt, mint másutt egy lakótelepi lakás alapterülete és még nem is ment fel az emeletre. Több olyan drága dísztárgyat is mellőzött, ami cáfolta Tarmo külsőségekről vallott nézeteit.

A földszint méretei is elégnek bizonyultak ahhoz, megállapítsa, ez a lakás nagyobb mindennél, amiben eddig élt. Kíváncsi volt, képes lesz-e valaha az otthonának nevezni, nem csak egy díszes fahodálynak, amiben lakik.

A társaság időközben átvonult a nappaliba, sört bontottak, beszélgettek. Nézelődés közben, a nappali felé tartva Dominika egy ablakpárkányon felejtett noteszre bukkant. Érdeklődve felemelte, de Juhani termett előtte és lágyan, ám határozottan kivette a kezéből. Annyit se mondott, köszönöm, csak hűvösen a szemei közé nézett. Arcán mintha harag suhant volna át, aztán hanyagul zsebre vágta a noteszt. Dominika összébb húzta magán kardigánját, kikerülte a férfit.  Kellemetlenül érezte magát a társaságában. Kifejezetten modortalannak tartotta szótlanságát. Juhanival a sarkában lépett be a nappaliba.

Tarmo kérdőn nézett kettejükre.

– Széthagyom a holmimat, de a nődnek jó érzéke van ahhoz, meglelje – magyarázta Juhani. A hangja lágy tónusú volt, nem illett a modorához. Dominika erőt vett magán és nem kérte ki magának a nőd megszólítást.

Aina sört tett Dominika kezébe:

– Bunkó, ne is törődj vele. Mindig ilyen. Nézd, alig terpeszkedik el a fotelben, a kezéhez nő a menedzser-kalkulátor.

– Te sem változol: hányadik kocsidat is törted totálkárosra? – kérdezte Juhani, anélkül, hogy felpillantott volna a gépéből.

Aina könnyelműen rántott egyet a vállán:

– Minek számoljam? Hülyén van kitalálva a forgalom szabályozása.

– Vagy csak te vezetsz túl gyorsan – dünnyögte Juhani.

– Máris bemutatkoztok Dominikának? – szólt közbe Tarmo. A magyar lány kifejezetten kínosnak tartotta a szóváltást, barátja mégis kitartóan mosolygott.

– Legalább hamar tisztába jön azzal, milyenek is vagyunk – vélte Virtanen.

– Hogy én ennek mennyire örülök! – sóhajtotta a lelkesedés legkisebb jele nélkül Juhani.

– Féltékeny vagy? – szegezte neki Lauri. Dominika elvonult a tűzvonalból, inkább az egyik fotel szélére ereszkedett, beleivott a sörbe. Pocsék íze volt, amúgy is jobb szerette a bort.

– Miért is? – derült fel Tarmo.

– Becsajoztál. Szerinte el fogja vonni a figyelmed és lőttek a közös muriknak – magyarázta Lauri.

– Muszáj ezt most megtárgyalnunk? Vendégünk van, aligha hiszem, kíváncsi a civódásainkra – kapcsolta ki gépét Juhani.

– Igaz. Amúgy mi is a vezetékneved? – ült Dominika foteljának karfájára Aina.

– Gulyás.

– Gulüas? Az nem egy levesfajta? – tudakolta Virtanen.

– Frászt – nézett rá lesújtóan Juhani. – Marhapásztor – mormogta szárazon. – Azt jelenti magyarul, marhapásztor.

– Hogy te milyen okos vagy! – csapta össze kezeit gúnyosan Aina.

– Sok mindent tudok, nem csak tábortüzet rakok a millióimból.

Virtanen zavartan közbeköhintett.

– Szerintem menjünk, lesz még alkalmunk találkozni. Dominika, isten hozott Finnországban!

– Ez aztán sajátos bemutatkozás volt – állt egyik lábáról a másikra Dominika. Alig várta, felszívódjanak.

– Az – jött a kurta egyetértés.

– Alkoholt fogyasztottak, hogy mertek volánhoz ülni?

Tarmo bekapcsolta a tévét, lábait ráérősen az asztalra tette.

– Azt hiszik, bármit megtehetnek. A sok pénz elvette az eszüket.

– Ugye te nem szoktál ilyesmit csinálni?

– Ha iszom, van sofőröm, aki helyettem vezessen.

Nagyon helyes, gondolta Dominika.

– Biztos, hogy a barátaid? Nem igazán tűnt úgy, kedveled őket.

– Fáradt vagyok, máskor jobban bírom a gyűrődést. Ami Ainat és Juhanit illeti, sosem jöttek ki jól egymással. Majd megszokod a stílusukat.

– Legyen igazad, de örülök, hogy elmentek.

A férfi az ölébe ültette, nyakon csókolta.

– Sok volt elsőre, megértem. Pedig ők csak a legközelebbi ismerőseim, vannak még páran, különb stílussal: üzleti partnerek, felszínes ismeretségek... Tamperében sokan ismernek, közel sem lesz olyan remete életünk, mint Magyarországon. Már most legalább öt meghívást kaptam különféle rendezvényekre.

– Ezekre mind nekem is mennem kell?

– Mindre nem, de a jelentősebbeken rád is számítok.

Motor zúgott az udvaron, Tarmo a maga helyére ültette a lányt.

– Ki jött?

– Fogalmam sincs, senkit se várok.

Kilépett a házból, Dominika követte. Narancsvörös hajú, szeplős lány fekete sportmotort támasztott le a kocsi behajtóra. Dacosan Tarmo elé sietett, de mielőtt kinyithatta volna a száját, a férfi karon ragadta.

– Menj csak vissza, ezt hamar lerendezem! – szólt vissza Dominikának.

Engedelmeskedett, de bentről leskelődött az ablakon át.

Furcsa jelenet tanúja lett: Tarmo mérgesen finn szólamot zúdított az összeszorított ajkú vörösre. Az szótlanul állta, csak szemei villogtak vadul. Legfeljebb gimnazista lehetett, katonai surranót, kinyúlt pólót, fagolyókból álló nyakláncot viselt. Konokul farkasszemet nézett Tarmoval, ökölbe szorított kezeit szorosan testéhez szorította. A férfi szóözöne után a kamasz pár pattogó mondatot köpött ki, arca megvonaglott, vádlón a házra mutatott, épp oda, ahol Dominika leskelődött.

Nyomban ellépett az ablaktól. Nem láthatta őt, a függönyt se húzta el. Elszorult a torka. Lejátszotta magában, amit hónapokkal azelőtt Zsófitól hallott: sok külföldit otthon egy másik élet várja…

A veszekedés váratlanul abbamaradt, a lány mérgesen fejébe nyomta a bukósisakot, felpattant a motorra és elporzott.

– Ez ki volt és mit akart? – kérdezte az előszobába toppanó Tarmotól.

– Valaki, aki jelenleg púp a hátamon. Igazán nem akartam, tanúja légy a vitánknak.

Újabb sörért ment, nagyot kortyolt belőle, csak aztán folytatta:

– A neve Suvi Kinnunen. Ígértem neki valamit, amit nem tartottam be. Sajnálom, a második kellemetlenség, ami ideérkezésed óta történt.

Dominika hőn remélte, ilyen kezdést csak jó folytatás követhet és nem rossz ómenként feketíti be ittlétét. Nehéz szívvel beismerte, meggyőződése ellenére alig ismeri Tarmot. A barátairól elöljáróban keveset mondott, a luxus mértékével és a vele járó társadalmi kötelezettségekkel csak itt szembesült. Szerette volna, ha a férfi leül és mindent töviről hegyire elmesél, vagy legalább felkészíti, de Tarmo egyedül hagyta kétségeivel: beállt a zuhany alá.