Magyarország története

10.

Pálffi Géza

ROMLÁS ÉS MEGÚJULÁS

1606–1703

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Béke és polgárháború a két nagyhatalom határán (1606-1660)

A „kétarcú” 17. század

Békére vágyó nagyhatalmak

Megújuló magyar rendek

Az erdélyi fejedelmek hadjáratai és a magyar rendek

Virágzó, majd pusztuló Tündérország

Kiútkeresők (1660–1683)

Az oszmánok: újabb nagy török háború Magyarországon

Magyar–horvát nagyurak: a Wesselényi-összeesküvés

A bécsi udvar: abszolutizmus Magyarországon

A bujdosók: a Thököly-felkelés

Közös kiút: kiegyezés 1681-ben

Társadalmi és gazdasági változások

Militarizálódás és önszerveződés

Polgárháború, romló közállapotok, militarizálódás

Az arisztokrácia megújuló generációi

Gazdasági visszaesés és átrendeződés

Európai hadakozás, magyar polgárháború, megtorpanó gazdaság

Növekvő küzdelem az apadó haszonért

Az átrendeződés nyertesei és áldozatai

Pusztuló magyarság – gyarapodó nemzetiségek

A kisebbségbe kerülés útján

Tovább gyarapodó délszláv nemzetiségek

Egyesülő horvát-szlavón területek

Fél évszázad kulturális fejlődés – fél évszázad háborús válság

Megújuló katolicizmus

A magyar kultúra újabb sikerei

Az iskolahálózat fejlődése és az információ forradalma

A művészet kétarcúsága: reneszánsz és barokk

Háborúban még a múzsák is hallgatnak

Felszabadított, de elpusztított ország (1683–1703)

Közép-Európa sikere: Magyarország felszabadul

A felszabadítás ára

A Habsburg-udvar és az erdélyi elit kiegyezése

Illúziókkal teli elképzelések a jövőről

Ajánlott irodalom

Forrásközlések

Szakirodalmi feldolgozások

Impresszum

BÉKE ÉS POLGÁRHÁBORÚ
A KÉT NAGYHATALOM HATÁRÁN (1606-1660)

A „kétarcú” 17. század

Az 1591-től 1606-ig tartó hosszú török háború – mind a magyarországi településhálózat, mind a magyar népesség pusztulása szempontjából – történelmünk sorsfordító másfél évtizede volt. Az éveken át tartó hadakozást, majd a Bocskai-felkelést (1604–1606) követően a legfőbb kérdés az volt, lesz-e a jövőben néhány békés évtized a regenerálódásra. Másként fogalmazva a romlást követheti-e megújulás.

A sokak által várt újjáéledést a század első felében a török vazallus erdélyi fejedelmeknek a Magyar Királyság területére vezetett Habsburg-ellenes hadjáratai, majd az 1660-as évek újabb nagy török háborúja igen megnehezítették. Az előbbiek a királyságban újra meg újra polgárháborús állapotokat teremtettek, 1658-tól pedig a fejedelemség virágkorát is tragikus pusztulás követte. 1619-től az erdélyi és török–tatár, majd utóbb a kuruc csapatok, illetve az őket rendszeresen visszaszorító császári-királyi hadak pusztította magyarországi területeken – összességében majdnem egy évszázadon át – folyamatosan egyre több ember szakadt ki a normális hétköznapok világából. Ez a társadalom és a gazdaság nagyfokú romlását okozta, miközben a kulturális-szellemi élet is jelentős károkat szenvedett. Sőt az oszmánok vazallusává vált Thököly Imre vezette felkelés idején, bár csak rövid időre (1682–1685), Szent István középkori birodalmának egykori területe még tovább, immár négy részre darabolódott, ami újabb romlást hozó polgárháborúval járt együtt.

Mindezek ellenére az újjáéledés iránti vágy mindvégig megvolt az 1606. évi zsitvatoroki békétől a Rákóczi-szabadságharc kitöréséig (1703) tartó korszak emberében is. Sőt a megújulás számos területen be is következett. A magyar rendiség több alkalommal új erőre kapott, az Erdélyi Fejedelemség néhány évtizeden át története aranykorát élte, miközben nagyot fejlődött a nemesi vármegyék önigazgatása. A katolicizmus a 16. századi reformációhoz hasonló méretű megújuláson ment keresztül, aminek köszönhetően a királyságban visszanyerte késő középkori pozíciói egy tekintélyes részét. Emellett anyanyelvünk tovább egységesedett, irodalmunk új műfajokkal, iskolarendszerünk új fellegvárakkal gazdagodott. A könyvnyomtatás és a kommunikáció pedig forradalmi átalakuláson ment keresztül, a kultúra és a művészet is újra felvirágzott. A gyakori polgárháborús és hadiállapotok, valamint a társadalom emiatt bekövetkező nagyfokú militarizálódása a megújulási folyamatokat azonban több ízben megakasztották.

A romlás és a megújulás miatt kétarcúnak nevezhető 17. századot a törökök kiűzése és az ország újraegyesítése zárta. A régóta vágyott esemény azonban csak a közép-európai Habsburg Monarchia katonai-anyagi segítségével, sőt annak keretein belül és ismét tetemes magyarországi pusztítások közepette valósulhatott meg. Mindezek következtében viszont a karlócai béke (1699) még nem hozhatta meg a felszabadult ország tartós fejlődését. Ez majd csak a magyar történelem első függetlenségi mozgalma (1703–1711) után köszönthetett be.

Békére vágyó nagyhatalmak

A 16–17. század fordulójának hosszú hadakozását lezáró zsitvatoroki béke (1606. november 11.) – úgy tűnt – tartósan nyugalmas időszakot nyit Magyarországon. Bár az oszmán-törökökkel 25 esztendőre kötött békesség a portyákat is megtiltotta, az nem lehetett kérdéses, hogy a béke legjobb esetben is pusztán olyan, határ menti csetepatékkal terhelt „háborús békeidőszak” lehet, mint a drinápolyi egyezséget (1568) követő, virágzást hozó negyedszázad. A másfél évtizedes hadakozásban megfáradt két nagyhatalom, az Oszmán Birodalom és a Habsburg Monarchia a Kárpát-medencében évtizedekre békét kívánt.

Ezt jelezték a Habsburg–oszmán békesség rendszeres meghosszabbításai. Egy-egy új szultán trónra léptével vagy egy-egy komolyabb békesértést követően ezek megkötése viszont már nem az Oszmán Birodalomban történt, mint a 16. században (1547, 1568: drinápolyi békék), hanem 1615-ben Bécsben, 1618-ban Komáromban, 1625-ben Gyarmaton, majd 1627-ben és 1642-ben a Duna-parti Szőnyben. 1606 után oszmán fősereg csak 1658 nyarán, Köprülü Mehmed nagyvezír vezetésével lépett magyarországi, pontosabban erdélyi földre, a Porta engedélye nélkül Lengyelországba vonult II. Rákóczi György fejedelem megbüntetésére. A határ menti portyák azonban továbbra sem szüneteltek.

Az oszmánok számára a magyar hadszíntér békéje a század első felében csaknem létkérdés volt. 1603 óta ugyanis újra hadban álltak keleti nagy riválisukkal, a perzsákkal. Az ifjú és tehetséges Abbasz sah (1587–1629) ráadásul kitartó ellenfélnek bizonyult. Oszmán mintára tűzfegyverekkel felszerelt állandó hadsereget szervezett, amellyel sorra foglalta vissza a korábbi háborúkban elvesztett perzsa területeket. A hadakozás kisebb-nagyobb megszakításokkal egészen 1639-ig tartott, óriási gondok elé állítva a Portát, amely közben 1620–1621-ben Lengyelországgal is megvívott egy háborút.

Ám Isztambulban ezután sem lélegezhettek fel. 1645-től hosszú küzdelem kezdődött a Földközi-tenger keleti medencéjében Velencével Kréta szigetének elfoglalásáért. A szultáni szerájnak közben belső hatalmi és gazdasági problémák sokaságával is meg kellett küzdenie. A század elejétől igen komoly gondokat jelentettek az Anatóliában és Szíriában évtizedenként kirobbanó felkelések, amelyekben a háborúk miatt a társadalomból kiszakadt fegyverforgató elemek próbáltak önjelölt pasák vezetésével szorult helyzetükből kiutat keresni.

A 16. század végének pénzügyi-gazdasági és hatalmi válságából az oszmánok csak mintegy negyedszázad alatt tudtak kilábalni. Ehhez teljesen újjá kellett szervezni az adó- és pénzügyigazgatást, átalakítani a hadsereget és rendezni a hatalmas birodalom tartományainak a központtal való viszonyát. A reformok során új állami adók sokaságát vezették be, állandósították a rendkívül hadiadót, miközben megszüntették a szandzsákösszeírásokat és átszervezték a növekvő létszámú hadsereget. Ezt követően a korábban szolgálati birtokkal (timár-birtok) fizetett szpáhik és várkatonák már maguk szedték be a nekik járó jövedelmeket. Ezzel egyidejűleg a vilájeteket irányító és már komoly magánhadseregekkel bíró beglerbégek egyre nagyobb hatalomhoz jutottak. A 17. század első felétől a szultáni hatalom is megingott: a korábban mindenható padisahok helyett a legfontosabb államügyekről a hárem asszonyai és a velük szövetséges janicsártisztek döntöttek.

Mindezek a folyamatok néhány évtized alatt birodalmi szintű állásvásárláshoz, korrupcióhoz és janicsárlázadások, majd újabb belső konfliktusok sorához vezettek. A dinasztia uralma mégsem forgott kockán. A sorozatos válságjelenségek dacára az Oszmán Birodalom ekkor még bármikor rendelkezett akkora erővel, hogy magyarországi határvidéke vagy a vazallus Erdély problémáját rendezze. Kül- és belpolitikai nehézségei miatt ugyanakkor a Duna medencéjében az 1606 utáni fél évszázadban minden erejével ragaszkodott a béke fenntartásához.

A 17. század első felében a Habsburg Monarchia politikai vezetése ugyancsak tartós békére törekedett a magyarországi török hadszíntéren. A tizenöt éves háború bebizonyította, hogy az oszmánok visszaszorításának ideje még nem jött el. A hosszú békesség fenntartása viszont nemcsak Magyarország újjáépülése miatt volt kényszer, hanem a monarchiát megrázó válságok, majd az azt követő nagy európai háború miatt is.

Kimutatás a török végvári katonaság által a Kanizsával szembeni főkapitányság területén okozott károkról, 1633–1649

„Kanizsa ellen vetett végbeli és egyéb helyeken az törököktűl contraháltatott gravámináknak [végrehajtott sérelmeknek] röviden való extractusa [kivonata].

Mindösszesen az 1633. esztendőtől az 1649. esztendőig az végbeliekben és egyéb rendbeliekben vittenek és vágtanak le 4207 személyt, hajtottak el mindenféle marhát, 4760 darabot, vittek el méhet kassal 21 darabot, tészen az kárvallás és az sarc 28280 forintot, hódítottak falukat 45-öt, kívántak behódolni 16 falut, égettek meg 66 házat, pincét kettőt, ezekben bort 200 akót, vágták avagy vagdalták föl az hídvégi kompot kétszer. Ezeken kívül sok előszámlálhatatlan károkat vallottak.”

Magyar Országos Levéltár, Budapest; P 1313, A herceg Batthyány család levéltára, A Batthyány család törzslevéltára, Török vonatkozású iratok No. 230. fol. 168. és fol. 173.

Az első krízis a Habsburg-dinasztia kora újkori történetében egyedülálló testvérviszály volt. Az 1576-tól a magyar trónt is betöltő II. Rudolf császár- és királytól a hosszú török háború (1591–1606) alatt – a katonai-politikai kudarcok, a császár tetemes költekezése és Prágába való visszavonulása miatt – rokonai fokozatosan elhidegültek. 1606 tavaszán Bécsben a Habsburg-család tagjai Mátyás főherceget, a török háború egyik hadvezérét nyilvánították a dinasztia fejének. A kirobbanó családi konfliktus testvérháborúhoz vezetett. Ebben a szövetségre lépő osztrák, magyar és morva rendekkel együttműködő Mátyás 1608 késő tavaszán az osztrák–morva rendek csapatai és magyar huszárok kíséretében vonult Prágába Rudolf császár ellen. A fegyveres összecsapás végül elmaradt. Az uralkodó a június 25-i libeňi szerződésben lemondott Magyar Királyságáról, valamint az osztrák örökös tartományokról és Morvaországról is. Cseh királyságát 1611. május 23-ig szintén csak jelentős engedmények árán tudta megtartani, a császári címet azonban haláláig (1612. január 20.) még viselhette. Élete utolsó hónapjaiban így már alig volt több, mint hatalmát vesztett árnyékcsászár.

Hatalomra jutásának támogatásáért Mátyás minden országában engedni kényszerült a rendeknek. Legnehezebb helyzetbe a Német-római Birodalomban jutott, ahol a felekezetileg megoszló rendek 1608–1609-ben a Protestáns Unióra és a Katolikus Ligára szakadtak szét. A Magyar Királyságban ezért a béke mindenáron fenntartandó cél maradt II. Mátyás király (1608–1619), majd utódai, II. Ferdinánd (1619–1637) és III. Ferdinánd (1637–1657) számára is. Míg az előbbinek a legfőbb problémát utódlásának elismertetése, az utóbbiaknak a század legnagyobb, három évtizednyi európai hadakozása jelentette.

Mivel II. Mátyásnak nem születtek gyermekei, az utódlás kérdése miatt a Habsburg Monarchia léte komoly veszélybe került akkor, amikor 1618. május 23-án a cseh rendek a nevezetes defenesztrációval megindították Habsburg-ellenes felkelésüket. Sőt 1619. augusztus végén, amikor a Magyar Királyságban már fél esztendeje (március 20-án) trónra lépett II. Ferdinánd helyett a rendek V. Frigyes pfalzi választófejedelmet emelték Prágában cseh uralkodóvá, fennállt a veszélye, hogy a dinasztia elveszíti a Német-római Császárság 1438 óta tartó irányítását. Ez a közép-európai Habsburg Monarchia összeomlását is magával hozhatta volna, hiszen emiatt megingott a Habsburgokat támogató császárválasztók tábora. Az 1619. szeptemberi frankfurti birodalmi gyűlésen végül komoly nehézségek közepette Ferdinándnak mégis sikerült megszereznie a császári koronát, sőt 1620. november 8-án a Prága melletti Fehérhegyen legyőznie a cseh felkelőket. Ez a Cseh Királyság örökös tartománnyá válását eredményezte.

Defenesztráció

Ablakon való kivetés. A kifejezés arra utal, hogy a cseh rendek vezetői 1618. május 23-án a prágai vár ablakából kidobták a királyi helytartót és néhány emberét.

A konfliktus ezzel mégsem oldódott meg, sőt hamarosan a 17. századi Európa legjelentősebb hadakozásává, a harmincéves háborúvá (1618–1648) vált. Abba a csehek oldalán ugyanis a német protestáns fejedelmek, majd a francia diplomácia biztatására 1625-től IV. Krisztián dán uralkodó (1596–1648) is bekapcsolódott. A sort 1630-tól a Habsburgok balti-tengeri terjeszkedése ellen fellépő Gusztáv Adolf svéd király (1611–1632), végül 1635-től Franciaország folytatta. A cseh konfliktus így vált a kontinens egészét érintő és az osztrák–német–cseh területek számára tragikus pusztulást hozó hadakozássá és vallásháborúvá, amely a Habsburg-kincstár minden erőforrását felemésztette. S bár az 1648. október 24-én, hosszas tárgyalások után kötött vesztfáliai béke hosszú távra rendezte az európai hatalmi viszonyokat és a Német-római Császárság politikai-vallási kérdéseit, ennek ellenére a Habsburgok számára a következő évtizedekben továbbra is az európai hegemóniára törekvő francia király (1643–1715), XIV. Lajos maradt a legfőbb rivális. A korábban oly fontos magyarországi frontvonal így a 17. század első felében a Habsburg Monarchia mellékhadszínterévé vált. Emiatt itt a béke megőrzése alapvető cél maradt.

Megújuló magyar rendek

Bár a Magyar Királyság dualisztikus kormányzatának felépítése a 17. században sem változott, azaz kül-, had- és pénzügyeit túlnyomórészt továbbra is Bécsből, belpolitikáját viszont Pozsonyból irányították, a magyar rendek a századelőn mégis új erőre kaptak. A magyar politikai elit ugyanis rendkívül ügyesen használta ki Bocskai István Habsburg-ellenes mozgalmát (1604–1606) saját rendi kiváltságai és a vallásszabadság megerősítésére. Erre előbb az 1606. június 23-án Bocskaival kötött bécsi béke, majd az alsó- és felső ausztriai, stájer, cseh, morva és sziléziai rendekkel szeptember végén kötött szövetség kínált lehetőséget. Majd a rendek az 1608 szeptember–novemberében tartott pozsonyi országgyűlésen, amelyen Mátyás főherceget II. Mátyás néven magyar királlyá koronázták (november 19.), új uralkodójukat komoly engedményekre kényszerítették.

Dualisztikus kormányzat

Az uralkodó (illetve központi kormányszervei) és a rendek közötti hatalommegosztás különleges kettős rendszere, azaz dualizmusa a késő középkori és kora újkori Európában.

A Rudolf császárral vívott testvérháborúban nyújtott magyar támogatás fejében, illetve uralkodóvá választásáért cserébe Mátyás főherceg még koronázása előtt külön törvénycikkek elfogadására kényszerült. Ezek a politikai elit érdekeinek megfelelően körülbástyázták a rendi előjogokat, és a köznemesség legfőbb követelését kielégítve kimondták a szabad vallásgyakorlatot (megtiltva viszont a jezsuiták országbeli birtoklását), valamint kötelezték a szabad királyi városokat a nemesek befogadására. Az arisztokrácia érdekeit szolgálta az is, hogy a legfontosabb magyarországi tisztségeket a jövőben csak magyaroknak lehetett adományozni, miközben a Magyar Tanács is nagyobb hatáskört kapott. Emellett az 1562 óta üres nádori posztra Bocskai egykori tanácsadója, az evangélikus Illésházy István személyében újra magyar nagyúr került. De történelmünkben először külön törvénycikkben rögzítették a rendi ellenállás legfőbb színtere, a diéta kétkamarás szervezetét és előírták a nádorválasztás jövőbeli rendjét is. Végül szabályozták a Magyar Királyság legfőbb szimbóluma, a Szent Korona visszahozatalát Rudolf császár prágai udvarából a bécsi béke értelmében Pozsonyba.

A magyar országgyűlés 1608. évi koronázás előtti 4. törvénycikke a Szent Korona Prágából Pozsonyba hozataláról

„Az ország karai és rendjei méltán követelik, hogy az ország koronáját a bécsi béke cikkelyeinek erejénél fogva, meg mivel az ország régi szokása is úgy kívánja, azonnal ide Pozsonyba hozzák, és a Szentséges Királyi Felség megkoronázása után az országban azoknak a kezén hagyják, akiket annak megőrzésére a magyarnak született világi előkelők közül a rendek [koronaőröknek] megválasztanak.”

Magyar törvénytár. 1608–1657. évi törvényczikkek. Magyarázó jegyz. Márkus Dezső. Bp., 1900. 13. old. (Kolosvári Sándor és Óvári Kelemen fordítása)

Az 1608. évi országgyűlés végül azzal vált a rendiség megújulásának és a világi előkelők megerősödésének meghatározó állomásává, hogy a következő évtizedekben a magyar politikai elitnek sikerült a fenti törvénycikkeket érvényesítenie. A nádori tisztséget 1667-ig folyamatosan betöltötték: az említett előírásnak megfelelően a rendek mindig két katolikus és két evangélikus jelölt közül választhattak. A korábban idegen főtisztek viselte felső-magyarországi és a Kanizsával szembeni végvidéki főkapitányi posztot a század folyamán szintén magyar arisztokraták töltötték be. Az utóbbit például 1633-tól örökletesen a Batthyány család tagjai. De eltűntek a Magyar Kamaránál a 16. században alkalmazott német tanácsosok, miközben növekedett a szervezettebben működő Magyar Tanács és a nádor szerepe. A teljes belpolitikája irányítása mellett a palatinus és a tanácsosok szerepet kaptak az oszmánokkal folytatott határ menti diplomáciai és az erdélyi fejedelmekkel való tárgyalásokban is. A végső döntéseket viszont ezt követően sem ők, hanem előterjesztéseikre a bécsi titkos és haditanácsosok hozták meg.

Forgách Ádám felső-magyarországi főkapitány tisztségébe történt beiktatásakor letett esküje, 1643. szeptember 1., Kassa

„Én Ghymesi Forgách Ádám stb. Esküszöm az élő, mindenható Istenre, ki atya, fiú, szentlélek, teljes szentháromság egy bizony Isten, boldog asszonyra, Istennek szent anyjára és minden szentekre, hogy én ez felső-magyarországi, Tiszán túl és innen való főgenerálisságnak tisztiben az fölséges harmadik Ferdinánd császár és Magyarország királyának, az én kegyelmes uramnak, és az országnak hű, igaz, tökéletes és engedelmes leszek, és ez Felső-Magyarországot minden benne levő és hozzátartozó várakkal, várasokkal, erősségekkel és egyéb pertinenciákkal [tartozékokkal] mindennemű ellenség ellen, az én tehetségem szerint, az őfölsége hűségében megtartani igyekezem. Az én kegyelmes uram őfölsége jó akarójának jó akarója, ellenséginek ellensége leszek, és ha [vala]mi ártalmas dolgot őfölsége és Magyarország ellen hallok, őfölségétűl és az országtúl el nem titkolom, hanem az kinek illik, idején megjelentem, és semmit abban el nem titkolok, sőt mindenben úgy viselem magamat, az mint ilyen fő tisztben levő őfölsége igaz hívéhöz illik. Mindezeket, hogy igazán megállom és beteljesítöm, engemet Isten úgy segéljen, boldog asszony, Istennek szent anyja és minden szentek. Kelt Kassán, az 1643. esztendőben szeptember első napján.”

Magyar Országos Levéltár, Budapest; Magyar Kamara Archívuma, E 210, Miscellanea, Militaria Tétel 121. No. 29.

E tekintetben különösen Esterházy Miklós nádor (1625–1645) emelendő ki, aki a harmincéves háború idején az említett török békemegújításokban meghatározó szerepet játszott.

Esterházy Miklós (1582–1645)

Magyar királyi udvarmester (1618–1622), majd országbíró (1622–1625) és a bányavidéki végvárak főkapitánya (1622–1625), végül 1625-től haláláig (1645. szept. 11., Nagyhöflány) Magyarország nádora. A 17. század egyik legjelentősebb magyar politikusa, aki remek házasságaival alapozta meg családja felemelkedését a bárók, majd az ország legbefolyásosabb és leggazdagabb grófi famíliái közé (Fraknó várának volt örökös grófja). A magyar királyi címet betöltő Habsburg-uralkodók megingathatatlan híve, aki protestáns családból született ugyan, de fiatalon katolizált. Remekül egyensúlyozott a magyar rendek és az udvar által szűkre szabott, kompromisszumokat és vitákat egyaránt igénylő küzdelemben. Mindezt oly módon tette, hogy azon kevés magyar politikus közé tartozott, akinek szavára még a Magyar Királyság „második fővárosában”, Bécsben is adtak.

Ez egybeesett a bécsi politikai vezetés érdekeivel is. A nagy európai hadakozás közepette ugyanis a nádor, az udvarhű magyar tanácsos-főurak és a főkancellári posztot betöltő esztergomi érsekek, elsősorban Pázmány Péter (1616–1637), majd Lippay György (1642–1666) az oszmán és az erdélyi, sőt olykor még római és lengyel diplomáciai tárgyalásokon is, jelentősen tehermentesítették az e kérdésekben amúgy is gyakran járatlan bécsi tanácsosokat. A magyar világi és egyházi főméltóságok szerepének növekedését jól mutatta, hogy Thurzó Györgytől és Pázmány Pétertől kezdve a nádorok és az esztergomi érsekek gyakran kaptak meghívást a Habsburg Monarchia legfőbb döntéshozó testülete, a Titkos Tanács Magyarország főbb ügyeit érintő üléseire, és komoly befolyásuk volt a magyar ügyekre. Az 1660-as években pedig már Wesselényi Ferenc nádor, Zrínyi Miklós horvát–szlavón bán és Nádasdy Ferenc országbíró is titkos tanácsosok voltak, és gyakrabban vehettek részt a monarchia legfőbb kormányszervének ülésein – még ha azokon nem is mindig tudták érvényesíteni a magyar érdekeket.

A magyar rendiség 1608 utáni megújulását szimbolizálta emellett az is, hogy a Szent Korona a 17. század folyamán – néhány háborús vészhelyzetet (1663–1664, 1683–1684) kivéve – nem hagyta el a Magyar Királyságot, sőt a „rendi nemzet” reprezentációjában egyre erősödő szerephez jutott. Jelentőségét kiemelten növelte, hogy Révay Péter koronaőr 1613-ban elsőként foglalta össze történetét, meghatározó kultuszt teremtve a királyság és egyúttal a rendiség legfőbb szimbólumának. Művében az udvar és a rendek között 1608 után kialakult különleges egyensúlyhelyzetre szemléletesen utalt, hogy a Szent Korona ábrázolásán – a valósággal szöges ellentétben – a Habsburg-uralkodók portréi is helyet kaphattak.