Magyarország története

15.

Deák Ágnes

POLGÁRI ÁTALAKULÁS

ÉS NEOABSZOLUTIZMUS

1849–1867

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Egy dinasztikus nagyhatalom a modern nacionalizmusok kereszttüzében

Bevezetés

1848-1849 és politikai öröksége

A magyarországi politika formálódása, 1848 november–1849 késő nyara

A rendies és polgári társadalom keresztútjain

Magyarország népessége a 19. század közepén

Gazdasági folyamatok és gazdaságpolitikai intézkedések

Új államszervezet a birodalmi egység árnyékában

A katonai igazgatás időszaka

Polgári igazgatás – provizórium

Polgári igazgatás – definitívum

Egyházak, iskolák és művelődési intézmények a kormányzati politika terében

A felekezet és a kormányzat

Az oktatás szervezeti reformja

A művelődés színterei: sajtó, színházak, egyesületek

Politikai dermedtség és társasági aktivitás – politikai társadalom az 1850-es években

Határainkon innen

Határainkon túl

Út az államjogi kompromisszum felé

A birodalmi kormányzat tétova útkeresése, 1859–1861

A várakozás újabb évei – ki mire vár?

A kiegyezés formálódása

Ajánlott irodalom

Forrásközlések

Szakirodalmi feldolgozások

Impresszum

EGY DINASZTIKUS NAGYHATALOM A MODERN NACIONALIZMUSOK KERESZTTÜZÉBEN

Bevezetés

Az 1849 és 1867 közötti időszak napjainkig, mint a 19. századi magyar történelem mélypontja él a magyar történeti köztudatban. Olyan közjátékként, amely a polgári átalakulást megalapozó dicsőséges reformkor, az azt véghezvivő 1848–1849-es forradalom és függetlenségi küzdelem után az I. Ferenc József osztrák császárral–magyar királlyal kötött 1867-es államjogi kompromisszum nyomán meginduló dinamikus gazdasági-társadalmi fejlődést megelőzően kényszerű várakozópályára terelte a magyar társadalmat és a politikai elitet egyaránt. A nemzeti elnyomatás, az önkényuralom, a stagnálás fogalmai kapcsolódnak hagyományosan ehhez az időszakhoz.

Az elmúlt néhány évtizedben azonban sok tekintetben átformálódott a történettudomány képe erről a periódusról. A dualizmuskori impozáns gazdasági fejlődés ugyanis szervesen épült a megelőző évtizedek gazdasági átalakulására – a gazdasági folyamatok egyébként is csak áttételesen mutatják a politikatörténetben korszakváltónak tekintett események lenyomatát. Másrészt a rendi társadalom jogi kereteinek felszámolása után 1848–1849-ben, a nemzetiségi és politikai konfliktusokkal, polgárháborús gócokkal és külső katonai támadást követő honvédő háborúval terhelt időszakban nem volt lehetősége a magyar liberális politikai elitnek a polgári jogegyenlőség társadalma jogi kereteinek kiformálására, s a társadalom átalakulása is épp csak megindulhatott. A reformkorban megálmodott polgári átalakulás kezdeteit az ostromállapot katonai-rendőri intézkedéseinek közepette, az uralkodói abszolutizmus Magyarországon évtizedek óta ismeretlen intézményeinek politikai nyomása alatt, a magyar alkotmányos-politikai hagyományok kényszerű felfüggesztésének viszonyai között kellett átélnie a magyarországi társadalomnak. A polgári átalakulás sémáit, ütemét és kereteit pedig a bécsi birodalmi központ politikusai kívánták diktálni, ami a nemzeti ellenállás reakcióit hívta életre. Mégis ezek az évek a modern Magyarország születésének évei. 1867-ben a politikusok visszatérhetnek jogi fikcióként 1848 áprilisának törvényeihez, mint kiindulóponthoz az alkotmányos politikai intézményrendszer megteremtésekor, de az ország egésze csak folytathatta az új politikai keretek között mindennapjait, melyeket a megelőző közel két évtized formált. Ezért nem tekinthetjük zárójelbe tehető közjátéknak csupán ezt az időszakot, hosszú időre formálta és deformálta a gazdasági-társadalmi folyamatokat éppúgy, ahogy a politikai közgondolkodást is. Politikai kényszerpályán ugyan, de megkezdődött a polgári Magyarország születése.

1848-1849 és politikai öröksége

Kelet-Közép-Európában 1848 tavaszának forradalmi mozgalmait hármas célkitűzés táplálta: a rendi tagoltságra épülő társadalomszerveződés felváltása az állampolgári jogegyenlőségre épülő polgári társadalommal; az uralkodói abszolutizmus vagy a rendi alkotmányosság intézményrendszerének a modern liberális alkotmányos elvek szerinti átalakítása; valamint az állami-politikai intézmények megújítása a modern nemzeti eszme jegyében: a több nemzetiség által lakott államokban biztosítani az államhatalomból való kollektív részesülést a nemzeti csoportok számára, s ezzel együtt biztosítani a különféle nyelvek használatának szabadságát az államéletben, a felekezeti, az egyesületi tevékenységben, az oktatásban és a magánéletben. A nemzeti mozgalmak követelései a birodalom szinte minden pontján feszegették az addigi politikai-közigazgatási kereteket. A birodalom kis népeinek nemzeti mozgalmai (az észak-itáliai olaszok kivételével) saját népük történeti fejlődése számára – a cári Oroszország és az egységesülés útján elindult Németország köztes erőterében – kedvezőnek ítélték a Habsburg birodalmi keret fennmaradását, azt feltételezve, hogy két nagyhatalom köztes terében kis, független nemzetállamok nem lennének elég erősek függetlenségüket tartósan megőrizni. Emellett azonban azok a nemzeti csoportok, amelyek az állami önállóság több-kevesebb elemét megőrizték (magyarok, horvátok, csehek), igyekeztek a meglévő politikai-közigazgatási kereteket a nemzetállamiság lehető legtöbb kellékével felszerelni. Az ezzel nem rendelkezők viszont a történeti jogok tagadásával, akár az előbbiekkel szemben is a természetjogra hivatkozva igényeltek nemzetiségük számára politikai státust az államéletben. A birodalom átalakítását célzó programok három alaptípusa jelent meg:

a) az osztrák-német liberális és konzervatív erők által hirdetett birodalmi centralizmus

Az osztrák-németek számára 1848 tavaszán–nyarán a német egység megteremtése volt a legfontosabb cél, remélték, sikerül a Habsburg-uralkodó fősége alatt egy föderatív nagy Németországot létrehozni, melynek részét képezik a Habsburg Birodalom örökös tartományai. A Magyar Korona országai pedig a közös uralkodón keresztül védelmi közösségben kapcsolódhatnának ezen államalakulathoz, függetlenségük megőrzésével. Ahogy azonban 1848 őszére a nagynémet remények elhalványodtak, a meglévő Habsburg birodalmi keretek megerősítése vált elsődleges fontosságú feladattá, s ehhez a korábbi föderatív jellegű tartományi kapcsok szorosabbá tétele, mindenekelőtt a Magyar Korona országainak szorosabb integrálása a birodalom szervezetébe. A régi típusú dinasztikus birodalmat centralizált modern állami szervezettel kívánták felváltani, erős birodalmi parlamenttel és kormánnyal, amely valamennyi fontos állami szektort irányítása alatt tartja, s a tartományok számára csak nagyon korlátozott önkormányzatot biztosít.

b) a történeti tartományokat vagy a nemzeti-etnikai tagoltság szerint kialakítandó új tartományi egységeket alapul vevő föderalizmus

A föderatív átalakítás hívei az ausztroszláv eszmékkel rokonszenvező szláv nemzeti mozgalmak voltak. Arra hivatkozva, hogy a birodalom össznépességének közel 40 százalékát valamely szláv nemzetiséghez tartozók alkották, igényeltek ennek megfelelő politikai súlyt a birodalom vezetésén belül. Programjuk a birodalmat alkotó tartományok közös birodalmi ügyeként elismerte a külügyek, hadügyek, pénzügyek és a kereskedelmi ügyek igazgatását, ezek intézésére birodalmi parlamentet és kormányt kívántak felállítani. Az államélet más területeit azonban a tartományok belső ügyének tekintették, s tartományi parlamentek és azoknak felelős kormányok kezelésére kívánták bízni. A Magyar Korona országai számára szintén a többi tartomány számára biztosított jogkört kívánták biztosítani, s elutasították, hogy a Magyar Korona országai megkülönböztetett államjogi státust élvezzenek.

Ausztroszláv mozgalmak

A Habsburg Birodalom szláv nemzetiségeinek kulturális és politikai együttműködését hirdető irányzat legtekintélyesebb képviselője a cseh történetíró, František Palacký. Hívei elutasították a nagynémet egységet, a Habsburg Birodalmat, mint önálló államot kívánták fenntartani. Élesen szembenálltak a valamennyi szláv nép Oroszország vezetése alatt történő kulturális-politikai egyesítésének úgynevezett pánszláv eszméjével.

c) a magyar „dualizmus” koncepciója

A magyar politikai elit 1848 tavaszán–nyarán az 1848. áprilisi törvények által biztosított államjogi különállást a birodalmon belül az állami szuverenitás lehető legtöbb ismérvének megszerzésével a perszonálunió laza államjogi függésévé törekedett alakítani, amelyben a Magyar Korona országait, másrészt pedig az Osztrák Császárságot mint független államokat csak a közös uralkodó személye (aki egyben a nagynémet állam uralkodója is), s annak védelméhez kapcsolódóan védelmi kötelezettség kötötte volna össze.

1848:3. törvénycikk 6. §

„Mindazon tárgyakban, melyek eddig a magyar királyi udvari kancelláriának, a királyi helytartó tanácsnak s a királyi kincstárnak, ide értvén a bányászatot is, köréhez tartoztak, vagy azokhoz tartozniok kellett volna, s általában minden polgári, egyházi, kincstári, katonai és általában minden honvédelmi tárgyakban Őfelsége a végrehajtó hatalmat ezentúl kizárólag csak a magyar minisztérium által fogja gyakorolni.”

1848 novemberében megalakult a Felix zu Schwarzenberg herceg által vezetett új ausztriai kormány, majd december 2-án lemondott a császári trónról V. Ferdinánd, s helyét I. Ferenc József foglalta el. Mindez fordulópontot jelentett a politikai küzdelmekben. Az addig politikai védekezésbe szorult Habsburg központi kormányzat minden vonatkozásban támadásba lendült. Parlamenti bemutatkozó beszédében az új miniszterelnök alkotmányos kormányzást és a birodalom megrendült egységének helyreállítását jelölte meg fő feladatként, ezt sugallta az új uralkodó választott jelmondata is: „Egyesült erővel!” (Unitis viribus!)

I. Ferenc József, osztrák császár (1830–1916)

Ferenc Károly főherceg és Zsófia főhercegnő gyermeke, akit születésétől fogva az osztrák császári trón várományosaként neveltek, magát Isten kegyelméből uralkodó monarchának tekintette, nem rokonszenvezett a népfelség és az alkotmányos monarchia elvével. Gyermekkora óta szenvedélyesen vonzották a katonai erények; az uralkodást mindennapi kormányzati feladatok kötelességtudó végzésének tekintette. 1848. december 2-tól osztrák császár, 1854-ben kötött házasságot a bajor Wittelsbach uralkodói család egyik oldalágából származó Erzsébettel. 1857-ben az uralkodói pár gyermekeivel együtt kereste fel Magyarországot. 1867. július 8-án koronázták magyar királlyá.

Az együttműködés azonban az októberi bécsi forradalom leverése után a morvaországi Kremsier városában összeülő alkotmányozó birodalmi gyűlés politikai erőivel igen hamar feszültté vált. 1849 januárjában már megszületett a döntés, hogy a kormány a színfalak mögött saját alkotmánytervezetet készít, mely immáron nemcsak a birodalom nyugati tartományaira terjed ki, hanem az időközben a császári csapatokkal nyílt háborúban álló Magyar Korona országaira is. Az alkotmány kidolgozásának fő motorja Franz Stadion gróf belügyminiszter volt, aki miniszterelnökével, valamint az ifjú uralkodóval együtt úgy ítélte meg, hogy az 1848-as európai forradalmi hullám elültével, az észak-itáliai háború sikeres befejezése után, az októberi bécsi forradalom katonai elfojtása nyomán, ha katonai erővel sikerül felszámolni a magyar politikai elit ellenállását, évszázadok óta a legkedvezőbb politikai pillanat következhet be arra, hogy a Magyar Korona országainak különállását megszüntessék. Az önálló magyar alkotmányos intézmények fennállását az ausztriai államférfiak legtöbbje évszázadok óta a birodalom nagyhatalmi állásának és egységének biztosítását fenyegető legfőbb akadálynak tekintette. A birodalom élén álló politikusok hittek abban 1848 végén s utána még legalább egy jó évtizedig, hogy Magyarország végre betagolható lesz a birodalom általános jogrendjébe és intézményrendszerébe, s néhány évtized alatt ugyanúgy beilleszthető lesz, ahogy az Csehország esetében történt a 17. században. Az alkotmányterv emellett az uralkodói hatalom megerősítését és a föderatív átalakítási programok ellenében a centralizált birodalom programjának proklamálását is szolgálta.

Franz Seraph Stadion-Warthausen gróf (1806–1853)

1841–1847 között a Tengermellék kormányzója, 1847–1848-ban Galícia kormányzója, tekintélyes közigazgatási tapasztalatokkal rendelkezett, jól ismerte a birodalom nyugati tartományainak helyzetét; a nemzetiségi kérdés szakértőjének számított, személyében a szláv nyelvhasználati, kulturális igények támogatója került a belügyminiszteri posztra 1848–1849-ben. Galíciai kormányzósága idején a lengyel nemzeti mozgalom egyenesen azzal vádolta, hogy ő „találta ki” a rutén nemzetiséget. Politikai ideálja II. József felvilágosult abszolutista reformpolitikája volt. A Schwarzenberg-kormány programalkotó tekintélye, a mérsékelt liberális elvek támogatója; a kortársak egyenesen Schwarzenberg–Stadion-kormányról beszéltek. 1849 késő tavaszán azonban idegösszeomlást kapott, s már nem tért vissza a politika színpadára.

Ferenc József 1849. március 4-én Olmützben uralkodói pátens útján hirdette ki az új Ausztriának szánt mérsékelt liberális alkotmányt, amely Osztrák Császárság néven egységes, oszthatatlan alkotmányos monarchiává nyilvánította a Habsburg Birodalom egészét. A birodalom egységes vám- és kereskedelmi területet alkotott, s csak egy általános ausztriai birodalmi polgárjog létezett. Az alkotmány megerősítette a polgári jogegyenlőség 1848-ban már elért és törvénybe iktatott eredményeit: a rendi privilégiumok eltörlését, a közteherviselést és a jobbágyfelszabadítást. Kimondta, hogy a birodalomban élő „minden népfaj egyenjogú, s minden népfajnak sérthetetlen joga van nemzetisége és nyelve fenntartása- és művelésére”. Szigorúan centralizált birodalmat hozott létre, az államélet legtöbb területét birodalmi ügynek nyilvánította, az egyes tartományok hatáskörében csak olyan kérdések maradtak, mint a földművelés, a középítkezések, a jótékony intézetek, a tartományi költségvetés, a községi ügyek, az egyházi és iskolai ügyek, a hadsereg élelmezése és beszállásolása. Az alkotmány rendkívül kiterjedt jogkört biztosított az uralkodó számára: az uralkodó „szent, sérthetlen és nem felelős”; a törvényhozást ugyan a birodalmi gyűléssel és a tartományi gyűlésekkel megosztva gyakorolja, de a végrehajtó hatalom már kizárólag őt illeti. A külügyek irányítása teljes egészében az ő kezében marad: ő küld és fogad követeket, köt nemzetközi szerződéseket. Ő a hadsereg főparancsnoka, határoz béke és háború felett. Az alkotmány előirányzott egy egységes birodalmi parlamentet, amelynek alsóházában az állampolgárok közvetlenül választották volna meg képviselőiket, a felsőházba pedig a tartományi gyűlések delegáltak volna. A szavazati jogot adócenzushoz kötötte az alkotmány, a szavazás nyilvános és szóbeli volt. A végrehajtó hatalom legfontosabb birodalmi szerve a minisztertanács volt. Az alkotmány ugyanakkor kimondta a miniszteri felelősség elvét, s tartalmazta a miniszteri ellenjegyzés intézményét is. Rendelkezett az úgynevezett birodalmi tanács felállításáról az uralkodó szűk körű tanácsadó testületeként. Kezdeményezési joga nem volt, csak tanácsadó funkciója a minisztertanács, illetve az uralkodó által hozzá utalt ügyekben. Az alkotmány előirányozta a közigazgatás és az igazságszolgáltatás elválasztását, a bírók elmozdíthatatlanságának elvét is, a törvényszéki eljárást nyilvánossá és szóbelivé tette, politikai és sajtóvétségekben esküdtszékek felállítását irányozta elő. Az alkotmány rendelkezése szerint először a tartományi alkotmányokat, statútumokat kellett kidolgozni, azután kerülhetett sor a tartományi gyűlések, s csak ezt követően a birodalmi gyűlés, azaz a birodalmi parlament összehívására. A törvényhozó testületek létrejöttéig az alkotmány az uralkodót felhatalmazta a rendeleti kormányzásra. Ugyancsak március 4-én Ferenc József pátensben szabályozta a politikai szabadságjogokat: elismerte a lelkiismereti szabadságot, a véleménynyilvánítás szabadságát, a sajtószabadságot és a szabad egyesülés jogát. 1849. március 17-én pedig „ideiglenes községi törvény” kibocsátására került sor, mely a helységek autonóm igazgatásának intézményeit foglalta programba.

Az olmützi alkotmány, Olmütz, 1849. március 4. részlet

„IX. Fejezet. A tartományi alkotmányok- és tartományi gyűlésekről

71. § A magyarországi királyság alkotmánya annyiban tartatik fenn, hogy azon szabályok, melyek ezen birodalmi alkotmánnyal nincsenek összhangzásban, erejöket elvesztik, és hogy minden nemzetiségek s a tartományban divatozó nyelvek egyenjogúsága a nyilvános és polgári élet minden viszonyaiban célszerű intézmények által biztosíttatik. Különös szabály rendezendi ezen viszonyokat.

72. § A szerb vajdaságnak oly intézkedések biztosíttatnak, melyek egyházi közösségök és nemzetiségök fenntartására régibb szabadságlevelekben és császári, a legújabb korbeli nyilatkozatokon alapulnak.

73. § A horvát- és tótországi királyságokban a hozzá tartozó tengermellék, továbbá Fiume városa –  és a hozzá tartozó területtel egyetemben, ezen tartományoknak sajátságos intézményeik a birodalommal ezen birodalmi alkotmány által szabályozott összeköttetésén belöl, azoknak a magyarországi királyságtól teljes függetlenségében fenntartatnak. Dalmácia követei fognak ezen királyságok tartományi gyűlésével a birodalmi végrehajtó hatalom közbenjárása mellett a csatlakozás és annak feltételei iránt tanácskozni, s az eredményt a császár sanctiója alá terjeszteni.

74. § Az erdélyi nagyfejedelemség belszerkezete és alkotmánya, a magyarországi királyságtóli teljes függetlenség s a tartományban lakó minden nemzetek egyenjogúsága alapján, ezen birodalmi alkotmánnyal összhangzólag új tartományi szabály által fog rendeztetni.

A szász nemzet jogai ezen birodalmi alkotmányon belöl fenntartatnak.

75. § A birodalom integritása védelmére fennálló intézménye a határőrvidéknek katonai organisatiójában fenntartatik, és mint a birodalmi hadsereg kiegészítő része a végrehajtó birodalmi hatalomnak marad alárendelve. Külön szabály a határőrvidéki lakosoknak birtokviszonyaira nézve ugyanazon könnyebbítéseket biztosítandja, melyekben egyéb tartományok lakosai részesültek.”

Az alkotmány kibocsátása után a belügyminisztériumban megkezdődtek a munkálatok a tartományi statútumok kidolgozására Alexander Bach belügyminiszter irányítása alatt. 1849 végére jó néhány el is készült, bevezetésüket azonban elhalasztották arra az időre, amikor a Magyar Korona országaiban is stabilizálódik a politikai helyzet. Így aztán teljes egészében elmaradt a törvényhozó testületek felállítása, azaz az alkotmány soha nem lépett hatályba.

Felix zu Schwarzenberg herceg (1800–1852)

Diplomata, altábornagy; évtizedek diplomata tevékenysége után 1848 nyarán maga jelentkezett észak-itáliai katonai szolgálatra a birodalom megmentésének jegyében. 1849 novemberében sógora, Alfred zu Windisch-Grätz herceg javasolta miniszterelnöknek. Céltudatos, kemény akaratú, tehetséges politikus, a magyar különállási törekvések elszánt ellenfele. Ferenc József politikai tanítómesterének tekintette, s még élete vége felé is mint legjobb miniszterelnökét tartotta számon. 1852 tavaszán bekövetkezett hirtelen haláláig ő határozta meg a bécsi birodalmi politikát.

Milyen politikai programot ígért az alkotmány az uralkodó népei számára? A kormányzat energikus meghatározó személyiségei az államélet átfogó reformját tűzték ki maguk elé, nem visszatérést hirdettek az 1848 tavaszát megelőző viszonyokhoz, ellenkezőleg, a polgári jogegyenlőség megteremtését elfogadva, a modern gazdaság jogi megalapozását, az állami intézmények megújítását tűzték ki célul az állami bürokrácia által „felülről” vezérelt reformok útján. Az 1848-as forradalmi mozgalmak hármas célkitűzéséből a gazdasági és társadalmi intézményrendszer átalakítását elfogadták és támogatták, egybekötve azt az államszervezet megújításával, az alkotmányos alapintézmények tiszteletben tartásával. Ezek együttesével remélték háttérbe szorítani a soknemzetiségű birodalom kohézióját gyengítő modern nacionalizmust. Sőt a „nemzeti egyenjogúsítás” programját is beépítették a hivatalos politikai célkitűzések közé, az állampolgárok számára e kormányzat lehetőséget ígért arra, hogy az államhatalom minden szervével szemben anyanyelvét használhassa, alsó- és középfokú tanulmányait saját nyelvén végezhesse, egyházában szabad nyelvhasználatot élvezhessen, s azon kívül szabadon egyesülhessen másokkal nyelve és kultúrája ápolására és fejlesztésére. Ígérte a nemzeti csoportoknak, hogy a közigazgatásban – a községi autonómia keretében – a helyi- járási- megyei- kerületi közigazgatás a helyi nemzeti többség nemzeti bélyegét viselheti magán: annak nyelve lehet a hivatalok külső, helyi- járási- megyei szinten pedig a belső ügykezelési nyelve is, az ott alkalmazott hivatalnokok nagyrészt saját nemzetiségének soraiból kerülnek ki. Emellett ígérte a kormányzat a gazdasági erejüket és társadalmi-politikai súlyukat tekintve legerősebb társadalmi csoportokhoz tartozó állampolgároknak azt a jogot is, hogy az alkotmányos intézményrendszeren keresztül lehetőséget biztosít a politikaformálásban való részvételre.