Magyarország története

17.

Ormos Márai

VILÁGHÁBORÚ ÉS FORRADALMAK

1914–1919

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Magyarország az első világháborúban

Helyzet és politika 1914-ben, a háborúhoz vezető út

Részvétel a hadműveletekben a háború első felében

Fordulat az erőviszonyokban és a háborús célokban

A hátország és a katonaság

Végjátszma

A demokratikus forradalom és a kormányválság

Forradalmi átalakulás

A Károlyi-kormány

A kormányválság

A Berinkey-kormány

A bukás

A tanácsköztársaság

Remények és csalódások

A válság és megoldása

Újabb válság

Végjátszma

Ajánlott irodalom

Forrásközlések

Emlékiratok

Szakirodalmi feldolgozások

Impresszum

MAGYARORSZÁG AZ ELSŐ VILÁGHÁBORÚBAN

Helyzet és politika 1914-ben, a háborúhoz vezető út

A kiegyezési törvény életbe lépésétől, 1867-től kezdve Ausztria–Magyarország, vagy miként még nevezték: az Osztrák–Magyar Monarchia volt az a nemzetközileg elismert államjogi egység, amelynek Magyarország (Erdéllyel és Horvátországgal együtt) a részét képezte. A kialakított politikai rendszert kettős, dualista hatalomnak nevezték. Noha a birodalom keretében az osztrák tartományok után Magyarország élvezte a legnagyobb cselekvési és politikai szabadságot, a két fél, az osztrák és a magyar befolyása az összességet és ezen át az önmagát érintő kérdések eldöntésében távolról sem volt azonos.

A magyar kormányok teljes szabadságot élveztek minden, az országot érintő belső ügyben a belpolitikától a közigazgatáson, az oktatásügyön, a kultúrán, az egészségügyön keresztül egészen a nemzetiségi politikáig, ám a birodalom összességét illető legfontosabb kérdések: a külpolitika, a katonapolitika, a külgazdaság, a pénzügy úgynevezett „közös ügy” maradt.

A külpolitika alakításában ugyan számos magyar személyiség részt vett, és e korszak legismertebb külügyminisztere éppenséggel egy magyar gróf, Andrássy Gyula volt, de a magyar történészek megállapítása szerint mind ő, mind a magyar származású követek, konzulok és követségi alkalmazottak valamennyien birodalmi politikát fejtettek ki, és a különleges magyar érdekekre nem lehettek tekintettel. A rendszer kizárta, hogy Magyarország önálló külkapcsolatokat alakítson ki, aminek káros következményét később Bethlen István mint miniszterelnök abban foglalta össze, hogy a magyarok elveszítették a nemzetközi horizontot. Ebben az is szerepet játszott, hogy a magyar politikai osztály, amely több szempontból törekedett mozgástere bővítésére, ezt a külpolitikára nem terjesztette ki, mivel a soknemzetiségű magyar állam létének legfőbb biztosítékát a birodalmi keretekben és a birodalmi szintű külpolitikában látta.

A katonapolitika terén az önállóság kiterjesztésére törekvő magyar politikai erők keményen harcoltak a magyar vezényleti nyelv elismertetéséért, de ez nem sokat jelentett ahhoz képest, hogy a hadviselésre alkalmas férfilakosság zömét a közös hadsereg fogadta magába, míg a kisegítő erőnek tekintett Honvédség ennek csak a töredéke felett rendelkezett. A háború kitörése előtt a közös haderő békelétszáma félmilliót tett ki, míg a „hadsereg támogatására és belvédelemre” hivatott Honvédség létszáma 30.000 fő volt. A háborús létszám természetesen jelentősen megemelkedett, de az arányokon ez nem sokat módosított. Nem változtatott mindenekelőtt azon, hogy a Honvédség nem rendelkezett önálló vezérkarral, nem dolgozhatott ki saját stratégiát, következésképpen ahhoz rendelhető operatív terveket sem készített, és nem rendelkezett hírszerző és elhárító szervezettel. Emellett a katonai hierarchia magas posztjain, a vezérkarban és a felső parancsnokok körében magyar tisztet nemigen lehetett látni. Az olykor magyarként említettek – mint például a Habsburg-családhoz tartozó József főherceg, vagy az erdélyi szász származású Arz Artúr, aki 1917–1918-ban vezérkari főnök volt – magyar voltához a közvélemény szemében erős kétségek fűződtek.

A felső tisztikarban valójában egyetlen vitathatatlanul magyar foglalt helyet, Horthy Miklós, aki tengerésztiszti karrierjét mint altengernagy, az osztrák–magyar flotta főparancsnokaként fejezte be. A flotta nemzetközi viszonylatban sem volt teljesen jelentéktelen, amennyiben a nyolcadik helyen tartották számon, és ez azt jelentette, hogy ha a flotta-nagyhatalmakkal szemben ugyan esélytelen volt is, az olasz hadiflottával mindenesetre szembenézhetett. A magyar államnak és a magyaroknak azonban a flottához nem sok közük volt. A háború idején egyetlen magyar hadihajót építettek, a Szent István nevet viselő csatahajót, ezt azonban az olaszok megtorpedózták, még mielőtt megmozdult volna.

A fent felsorolt tényezők jelentős mértékben korlátozták a háborús feszültséggel kapcsolatos magyar álláspont szabadságát, és a magyar politikai osztályt a bécsi javaslatok és elvárások követésére indították, noha voltak ellentétes magyar szempontok is. Az 1910-es népszámlálás adatai szerint a magyarországi lakosságon belül a magyarok csak nagyon csekély többséget mondhattak a magukénak akkor is, ha Horvátországot nem vesszük figyelembe (54,4 százalék), ha viszont Horvátországot ideszámítjuk, úgy már kisebbségbe szorultak. A Felvidéken egyértelmű volt a szlovák, Erdélyben a román többség. Világossá vált az is, hogy az ország területén élő állam nélküli nemzetek (szlovákok és horvátok), valamint a nemzettöredékek, amelyeknek a határon túl saját nemzeti államuk keletkezett (románok, szerbek), már nem akarnak beletörődni a fennálló helyzetbe. Képviselőik többsége ekkor a dualista szerkezet átalakítására törekedett, oly módon, hogy mindegyikük elnyerje az autonómiát, és a magyarokkal egyenlő jogokat élvezzen. Ám akadtak már olyan politikusok is, akik a teljes függetlenséget, illetve az önálló, azonos etnikumú államhoz való csatlakozás lehetőségét kezdték vizsgálni.

Ezek a körülmények több vonatkozásban korlátozták a magyar politikát. A választójog kiterjesztése maga után vonta volna a kisebbségek együttes többségét a parlamentben, egy földreform pedig elsősorban a magyar birtokos osztály kárára mehetett volna végbe, úgy, hogy a kedvezményezettek nagy részének nem magyarnak kellett volna lennie. Míg ez a zsákutca súlyos belpolitikai és társadalmi következményekkel járt, egyúttal külpolitikai téren is irányt szabott. A politikai vezetés nem tekinthette és nem is tekintette magyar érdeknek a területi gyarapodást, ami a nem magyar lakosság további szaporodása nélkül nem mehetett volna végbe. Később jelentéktelen korrekciók szóba kerültek ugyan, de a magyar politikának komoly területi igényei nem fogalmazódtak meg.

A felsorolt körülmények az uralkodó köröket óvatossá tették a háborús elképzelésekkel szemben, és ha mégis mérlegelték őket, ezt másféle magyar érdekek figyelembevételével tették. Évtizedek óta nem volt titok, hogy a szerb politika egy nagy szláv balkáni állam megszervezésére irányul, aminek a sikere súlyos következményekkel járhatott a magyar államra nézve. Nyilvánvalóan vonzást gyakorolhatott az ország kereteiben élő valamennyi délszláv népcsoportra, amelyek a magyar uralommal amúgy is elégedetlenek voltak. Emellett azzal fenyegetett, hogy a Balkánon egy tekintélyes politikai ellenlábas kel életre, amely a magyar mozgásteret szerfelett beszűkíti. Azt sem lehetett kizárni, hogy a szerb vezetésű állam megkísérli lezárni a magyar külkereskedelem elől a Balkánt és a távolabbi keleti piacokat, sőt esetleg még a tengerre való kijutást is veszélyezteti. A szerb szándékokat illetően a század elején lezajlott úgynevezett „disznóháború” elég beszédes volt, amennyiben a kormány akadályozta a magyar állatbevitelt, és ezzel egy időben le akarta állítani a hadfelszerelési vásárlásokat is. Mindemellett attól is tartani lehetett, hogy a délszláv népek megmozdulása magával ragadja a többi Magyarországon élő nem magyar népeket, és ez végeredményben az ország széthullásához vezet. Komoly érveket lehetett tehát felhozni amellett is, hogy Szerbiát meg kell állítani.

Ausztroszlávizmus

Az Ausztria–Magyarország állami kereteiben élő szláv népeknek azt a politikai áramlatát hívták ausztroszlávnak, amelynek vezetői és hívei a fennálló állam keretében törekedtek érvényre juttatni a szláv népek autonómiáját.

Az 1914. június 28-án a boszniai Szarajevóban végrehajtott merénylet nem volt független a „nagy-szerb” politikától. Ferenc Ferdinánd osztrák trónörökös feleségével, Chotek Zsófiával együtt azért utazott oda, hogy megtekintse az ekkor folyó hadgyakorlatot. A trónörökösről tudni lehetett, hogy szervezkedik az állam átalakítása érdekében, és jelentős horvát, szlovén és más, szlovák és román személyeket nyert meg terve számára. Számolni kellett a már nagyon idős Ferenc József császár halálával, és egyúttal azzal, hogy utódjának sikerül az ausztroszlávizmus alapján megbékéltetnie az elégedetlenkedőket egy leendő föderatív birodalommal. Ez minden bizonnyal a szerb tervek bukását eredményezte volna. Ferenc Ferdinánd tehát határozottan az útjában állt mindazoknak, akik Nagy-Szerbiáról szőttek terveket. Meggyilkolását különböző szerb titkos társaságok készítették elő, amelyek a legfelsőbb belgrádi katonai és polgári körökkel is kapcsolatban álltak.

Elzász-lotaringiai kérdés

Elzász vagy Elzász-Lotaringia vegyes lakosságú történelmi tartomány a francia–német érintkezési határon. Az 1870-es francia–porosz háború után német birtokba került, ami Franciaország részéről a revánspolitika legfőbb hajtóerejévé vált. Az első világháború egyik francia célja a tartomány visszaszerzése volt. A német vereség következtében a versailles-i béke a területet visszajuttatta Franciaországnak.

Egy sikertelen merényletkísérlet után egy boszniai szerb diák, Gavrilo Princip eredményes volt: megölte a trónörököst és a feleségét. A hírnek óriási nemzetközi visszhangja támadt, noha a gyilkos politikai merényletek távolról sem voltak ritkák a 19. század vége felé és a 20. század elején. 1914-ig ezeknek az akcióknak nem voltak nemzetközi politikai következményeik. Csak hogy 1914-ben Princip merénylete nélkül is puskaporos hordó volt már egész Európa, és valamennyi számottevő hatalom évek óta az elkerülhetetlen, sőt úgyszólván kívánatos háborúra készült. Nagy-Britannia meg akarta szakítani a német ipari, külkereskedelmi és gyarmati nyomulást, Németország viszont hatalmas európai befolyási övezetre számított, és gyarmatbirtokot is szerezni akart. A franciák elégtételre vágytak 1870-es kudarcukért, vissza akarták szerezni Elzászt, sőt ezen felül meg akarták szerezni a szénben gazdag Saar-vidéket, és ha lehet, a Rajna bal partjának egész hatalmas ipari centrumára is szerették volna rátenni a kezüket. A cári udvarban Oroszország nagy megerősödésére gondoltak az egész Balkánon. E körülmények között a szarajevói merénylet valójában csak a gyújtószikra szerepét töltötte be, de az még hetekig kérdéses volt, hogy vajon valóban lángra lobbantja-e Európát.

Bécsben is felmerültek kételyek, és nem volt egység a közös minisztertanácsban sem, mivel a magyar miniszterelnök, Tisza István „okvetetlenkedett”. Az osztrák vezető köröknek volt egy olyan politikai-katonai szárnya, amely messzemenő hódító terveket dédelgetett (további lengyel területek megszerzése, Montenegró és Szerbia egy részének bekebelezése, Albániában protektorátus létesítése), és ezért feltétlenül a Szerbia elleni büntető hadjárat híve volt, mások azonban nem értettek egyet e tervekkel. A „büntessük meg Szerbiát” formula nem érvényesült automatikusan. A késlekedés és tétovázás hátterében az is ott állt, hogy diplomáciai úton tisztázni kellett, vajon egy esetleges osztrák katonai lépésre miként válaszol a többi nagyhatalom. Míg e téren a pozitív német válasz a bécsi köröket nemcsak megnyugtatta, de felbátorította, az óvatos magyar miniszterelnök elhallgattatása nehezebben ment. Tisza diplomáciai úton szeretett volna fellépni Belgráddal szemben, óvott a teljesíthetetlen feltételek ultimátumszerű előterjesztésétől, és felsorolta a veszélyeket, amelyeket egy háborús konfliktus magával hozhat. Rámutatott, hogy a Szerbia ellen indítandó büntetőakció Bulgária kivételével provokálná az egész Balkánt, miközben Romániával és a román hadsereg esetleges támadásával szemben a Monarchiának, és azon belül Magyarországnak nincs kiépített védelmi vonala.

Tisza István miniszterelnöknek az 1914. július 7-I minisztertanácsi ülésen tett kijelentései a Szerbiával kialakult konfliktusról

„A m. kir. miniszterelnök egyetért azzal, hogy az elmúlt néhány nap során a helyzet a vizsgálat által felderített tények és a szerb sajtó megnyilvánulásai következtében megváltozott, és hangsúlyozza, hogy ő is úgy látja, közelebb került a Szerbiával való katonai összeütközés lehetősége. Azonban sohasem támogatna egy előzetes diplomáciai erőfeszítések nélküli, meglepetésszerű támadást Szerbia ellen… Ebben az esetben ugyanis véleménye szerint Európa előtt rendkívül rossz színben tűnnénk fel, és nagy valószínűséggel számolnunk kellene Bulgária kivételével az egész Balkán ellenséges fellépésével…”

Protokolle des Gesamten Ministerrates der Österreich-Ungarischen Monarchie. Szerk. Komjáthy Miklós. Akadémiai Kiadó, Budapest 1966. 141. old.

A Belgrádnak július 23-án átnyújtott ultimátum azonban nem Tisza felfogása szellemében készült, hanem megalázó követelményeket támasztott a szerb kormánnyal szemben. A válasz ugyan igyekezett elhárítani a szerb kormány felelősségét a történtekért, de a legtöbb kérdésben mérsékelt és engedékeny maradt, vagyis alapot teremtett a tárgyalásra és az atrocitás békés rendezésére. Csakhogy a másik oldalon már nem volt erre irányuló szándék. Július második felében, a német támogatás tudatában, már Tisza István is elfogadta a háborús fellépést, és csupán azt szorgalmazta, hogy a célok megjelölésében területszerzésről ne essen szó.

Ferenc József császár kiáltványa a Szerbia elleni hadba lépésről, 1914. július 28. (Részlet)

„Szerbia visszautasította kormányomnak mérsékelt és igazságos kívánságait, és megtagadta azon kötelességek teljesítését, amelyek népek és államok békés együttélésének természetes és szükséges alapjai.Fegyveres erővel kell tehát államaim számára a belső nyugalom és az állandó külső béke biztosítékait megszereznem.

Ebben a komoly órában tudatában vagyok elhatározásom egész horderejének, s a Mindenható előtti felelősségnek.

Mindent megfontoltam és meggondoltam.

Nyugodt lelkiismerettel lépek a kötelesség útjára.”

Magyar történeti szöveggyűjtemény 1914–1999. I. Szerk. Romsics Ignác. Osiris Kiadó, Budapest, 28. old.

Július 28-án Ausztria–Magyarország hadüzenetet intézett Szerbiához, és ezáltal elkezdődött a néhány hétre vagy legfeljebb néhány hónapra tervezett büntető hadjárat, amely végül a több mint négy évig tartó világháborúba torkollott. A császár úgy gondolta, hogy „mire a lombok lehullnak”, hazatérnek a katonák. Vélhetően legrosszabb álmában sem látta maga előtt, hogy közülük 1,1 millió soha többé nem tér haza.

Antant

Az elnevezés az 1904-ben kötött brit–francia „entente cordiale”, baráti egyezség kifejezésből származik. Később átvitték mindazokra a hatalmakra, amelyek a Franciaország és Nagy-Britannia által képviselt csoporthoz csatlakoztak.

A balkáni incidens és büntető hadművelet rövid idő alatt világháborúvá alakult át. Az egyik oldalon a közbeszédben antantnak nevezett, hivatalosan azonban „szövetséges és társult hatalmak” névvel jelölt, az idők során egyre bővülő blokk, a másikon központi földrajzi helyzetük alapján „központi hatalmak” megjelölést viselő hatalmak és a később hozzájuk csatlakozó államok egyesített erői álltak.

Központi hatalmak

Eredetileg az Európa középpontjában elterülő Németország és Ausztria–Magyarország szövetségét jelölték e fogalommal, amelyet utóbb további szövetségeseikre is kiterjesztettek.

Részvétel a hadműveletekben a háború első felében

A háború kezdetén már a frontokra történt kivonulás is balul kezdődött.

A német és az osztrák vezérkar arra számított, hogy az oroszoknak hosszú időre van szükségük a mozgósítás végrehajtására, és ezért a közös hadsereg erőinek nagy részét Szerbia ellen vonultatták fel, a németek viszont a nyugati frontra összpontosítottak. Napok alatt kiderült azonban, hogy Pétervár a mozgósítást titokban végrehajtotta, és ezért a Monarchia haderejének jó részét át kellett irányítani Keletre. Ez azt eredményezte, hogy a felsorakoztatott haderő mindkét fronton gyenge volt, és ez mind Szerbiában, mind Galíciában óriási emberveszteséghez vezetett. A közös hadsereg a háború első hónapjaiban olyan súlyos veszteséget szenvedett el halottakban, sebesültekben és fogságba esett katonákban, hogy ezt többé nem tudta kiheverni. Míg Nyugaton a németek által tervezett rohamszerű lerohanás, az úgynevezett mozgó háború helyett a frontok megmerevedtek, és kíméletlen futóárok-, tehát állóháború vette kezdetét, a kontinens más részein új frontok nyíltak, és Ausztria–Magyarország hadserege ezáltal további két fronton érdekeltté vált. 1915 májusában az antanthatalmak oldalán hadba lépett Olaszország, 1916 októberében pedig ugyanezt tette Románia is. Ezt ellensúlyozta ugyan, hogy előbb Törökország (1914. szeptember), majd Bulgária (1915. október) a központi hatalmak mellett avatkozott be a küzdelembe, de ez nem változtatott azon, hogy a közös hadsereg közvetlen ellenfeleinek a száma kettővel szaporodott, és mivel mindkettő határos volt Ausztria–Magyarországgal, e körülmény jelentős új katonai követelményeket támasztott. A hadsereg képtelen volt megfelelni e kihívásoknak, az előre nem látott költségek emelkedése miatt roskadozni kezdett az államháztartás, és súlyos nehézségek keletkeztek a közellátásban.

I. Ferenc József (1830–1916)

Osztrák császár (1848-tól) és magyar király (1867-től). Részt vett az olasz szabadságharc leverésében, majd császárként döntő szerepe volt a magyar forradalmi és szabadságharcos erők elleni katonai akciók megszervezésében, illetve a fegyverletételt követő megtorlásokban. Nagy ambícióját, a német területekkel bővülő Habsburg Birodalom megteremtését nem tudta elérni. A kül- és katonapolitikában sorozatos kudarcok érték, amelyek közül a legsúlyosabb a poroszoktól elszenvedett vereség volt 1866-ban. Ez döntőnek bizonyult abban, hogy a nagy birodalomról szőtt álmokat feladva megbékéljen a magyar politikai osztállyal, külpolitikai kárpótlást pedig a Balkánon keressen. A kiegyezés (1867) után fő törekvése az államszerkezet változatlanságának megőrzésére irányult, ami megakadályozta a soknemzetiségű birodalom biztosabb alapokra helyezését, de egyúttal biztosította a viszonylagos nyugalmat. Noha élete vége felé már szerette volna megőrizni a békét, a Szerbiának küldendő ultimátumot, majd a hadüzenetet mégis aláírta.

Az 1914–1915-ben kudarcra ítélt szerbiai küzdelmet 1915 őszén német és bolgár segítséggel sikerült megfordítani. Szerbia, Montenegró és Albánia megszállás alá került, a maradék, mintegy 100.000 fős szerb hadsereget Albánián keresztül az antant által rendelkezésre bocsátott hajókon Korfu szigetére szállították át, ahol újraszervezték, hogy a háború egy későbbi szakaszában felhasználható legyen. Az olasz hadsereg támadását Dél-Tirolban, az Isonzo folyó vidékén indította el 1916 júniusában, és e térségben öt heves, nagy veszteségekkel járó csata zajlott le, anélkül, hogy bármelyik fél érdemi eredményt ért volna el. Nem alakult jobban a helyzet a keleti fronton sem. 1916 júniusában az oroszok kiterjedt támadást kezdeményeztek, a német–osztrák–magyar frontot áttörték, és mire szeptemberben sikerült az offenzívát megállítani, és az orosz erőket visszaszorítani, addig a közös hadsereg újabb súlyos veszteségeket szenvedett el. 1916 végéig állományának mintegy a háromötödét vesztette el, több mint 1 millió embert.

Másként alakult a küzdelem sorsa Romániával szemben. A hadműveleteket a román hadsereg kezdte. Augusztus 27-én a kormány hadat üzent Németországnak, valamint Ausztria–Magyarországnak, és a hadsereg azonnal betört Erdélybe. A hadászati cél Erdély és a Bánát elfoglalása volt, ami megfelelt az antanthatalmakkal kötött bukaresti titkos szerződés (1916. augusztus 17.) feltételeinek. A vállalkozás azonban, annak következtében, hogy a németek nagy erőket vontak össze ezen a fronton, gyorsan összeomlott, és a román hadvezetés 1916. december 9-én aláírta a fegyverszünetet, majd 1918. május 7-én a kormány békét kötött a központi hatalmakkal. A békeszerződést a király nem ellenjegyezte. A békeszerződés következtében kiigazítást hajtottak végre Magyarország javára a Kárpátok vonalán, ami 16.000 km2 veszteséget okozott Romániának, de ennek fejében elismerték a jogát az addig Oroszországhoz tartozó Besszarábia bekebelezésére.