Magyarország története

18.

Püski Levente

A HORTHY-KORSZAK

1920–1941

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Az ellenforradalom évei 1919–1921

Kormányok és pártok

Új hatalmi berendezkedés felé

A trianoni döntés

A bethleni konszolidáció

Az új rendszer kiépítése és jellege

A gazdaság stabilizálódása

Hatalom és társadalom

A külpolitika mozgástere

Az 1930-as évek: a politikai átrendeződés időszaka

Gazdasági válság és kormányváltás

A gömbösi reformpolitika

Társadalmi feszültségek – új politikai szerveződések

Rendszervédő kísérletek: a Darányi és az Imrédy-kormány

A nagyhatalmi erőviszonyok átrendeződése és Magyarország

A világháború árnyékában

A szélsőjobb szorításában: Teleki második kormánya

Semlegesség és revízió

Ajánlott irodalom

Forrásközlések

Szakirodalmi feldolgozások

Impresszum

AZ ELLENFORRADALOM ÉVEI 1919–1921

Kormányok és pártok

A Forradalmi Kormányzótanács 1919. augusztus elsejei lemondása és a kommunista vezetők külföldre távozása alapvetően új helyzetet eredményezett Magyarországon. Amennyire világos és egyértelmű volt, hogy a szovjet típusú diktatúra hazai bevezetésének kísérlete megbukott, annyira nyitottá és bizonytalanná vált a jövő: kinek a vezetésével és milyen jellegű államberendezkedés veszi át a Tanácsköztársaság helyét. Augusztus elsején sebtiben megalakult egy szakszervezeti vezetőkből álló szociáldemokrata kormány, Peidl Gyula vezetésével. Ez a kormány rendeletek sokaságával kívánta demonstrálni elhatárolódását a szovjetrendszertől és a Tanácsköztársaságtól: mindenekelőtt semmissé tették a korábbi államosításokat és megszüntették a tanácsi jellegű közigazgatást. A kommunista diktatúra helyett egy olyan demokratikus berendezkedés kialakítását tűzték ki célul, amely lényegében az 1918 végi népköztársasághoz kívánt visszanyúlni.

Peidl Gyuláék önmagukat egy olyan átmeneti kormánynak tekintették, amely addig marad hatalmon, amíg sor kerül a parlamenti választásokra és az új törvényhozás megalakulására. Ez a forgatókönyv részben az antant bécsi képviselőivel július végén folytatott tárgyalásokra épült, a hőn óhajtott nemzetközi elismerés azonban a nagyhatalmak részéről nem érkezett meg. A kormány hatalmának további, végzetes gyengülését eredményezte, hogy a Vörös Hadsereg maradványai képtelennek bizonyultak a román csapatok megállítására, melyek augusztus 4-én bevonultak a fővárosba és megszállták az ország túlnyomó részét. Az általuk elfoglalt területeken minden fegyveres alakulatot lefegyvereztek, a közigazgatást pedig az ellenőrzésük alá vonták. A dél- és nyugat-dunántúli országrészt azok a Szegedről és Ausztriából érkezett ellenforradalmi erők vették a birtokukba, amelyek Horthy Miklós vezetésével teljesen önállóan tevékenykedtek. Ilyen körülmények között nem meglepő, hogy augusztus 6-án este egy csekély létszámú – önmagát Fehér Háznak nevező – ellenforradalmi csoport Friedrich István vezetésével lemondásra kényszeríthette a minisztertanácsot és átvette a hatalmat.

A Friedrich-kormány önmagát nyíltan ellenforradalminak tekintette, s nemcsak a Tanácsköztársaságot, hanem az őszirózsás forradalommal kezdődő időszakot is egyértelműen elutasította. Ezt kifejezendő a kormányalakítást az a József főherceg szentesítette, akit még 1918 októberében IV. Károly király küldött Budapestre kormányalakítási megbízással. Hamar kiderült azonban, hogy Friedrichék csupán egyfajta látszathatalommal rendelkeznek. Bár Horthy Miklós fővezéri tisztét gyorsan legalizálta a kormánnyal, valójában utóbbitól teljesen függetlenül tevékenykedett. A román katonai vezetést lényegében egyetlen cél mozgatta: a bizonytalan magyarországi helyzetre hivatkozva minél tovább meghosszabbítani a megszállást. Ennél fogva – bár az augusztus 6-i hatalomátvételt tudomásul vette – valójában egyetlen magyar kormány megerősítésében sem volt érdekelt. A párizsi békekonferencia – miután a Habsburg-ház restaurációját előkészítő erőt látott Friedrichékben – következetesen megtagadta tőlük a hőn óhajtott nemzetközi elismerést. Nem meglepő, hogy ilyen körülmények között hatástalanok maradtak a kormány stabilizációs erőfeszítései. A különböző politikai csoportok elutasították a vele való együttműködést, az antant bizalmát pedig minden erőfeszítése dacára sem sikerült elnyernie.

1919 őszére egy meglehetősen zűrzavaros, bizonytalan helyzet alakult ki Magyarországon. A kormány képtelennek bizonyult egy működőképes államapparátus felállítására, s a tényleges hatalom valójában a fegyveres erők kezében összpontosult. A lakosság döbbenettel vegyes félelemmel figyelte, miként próbálják a román csapatok kifosztani az országot: a megszálló erők sorozatban szállították a közlekedési eszközöket, a gyárak berendezéseit, az összeszedett élelmiszert Romániába, a fosztogatásokat és rekvirálásokat pedig többnyire a katonák erőszakoskodása és önkényeskedése kísérte. Utólagos számítások szerint a román hadsereg mintegy 1,5 milliárd aranykorona értékben hurcolt ki anyagi javakat az országból. A hazai közvéleményben az október 5-i eset váltotta ki a legnagyobb visszhangot, amikor az amerikai kormány budapesti képviselőjének, Bandholtz tábornoknak sikerült megakadályoznia, hogy a román katonaság elhurcolja a Nemzeti Múzeum kincseinek egy részét.

Egyelőre azokon a területeken sem volt jobb a helyzet, ahova a Horthy-féle Nemzeti Hadsereg alakulatai vonultak be. Itt a részben önállóan szerveződő, részben a fővezérség által felállított fegyveres alakulatok, különítmények megtorló akciókba kezdtek, amit a köznyelvben fehérterrornak neveztek el. Ezek gyakran nemcsak a Tanácsköztársaság vidéki vezetőit érintették, hanem – arra hivatkozva, hogy a zsidó értelmiség kiemelkedő szerepet vállalt a forradalmakban – helyenként kifejezetten antiszemita színezetet kaptak. A különböző fegyveres különítmények közül Dunántúlon a Prónay Pál és Ostenburg Gyula, Duna–Tisza közén pedig – később – a Héjjas Iván vezette csoport vált a legismertebbé. A legnagyobb politikai visszhangot kiváltó merényletre 1920. február 17-én került sor Budapesten. A fehérterrort támadó cikkeik miatt az Ostenburg Gyula vezette különítmény emberei elhurcolták és meggyilkolták Somogyi Bélát, a Népszava felelős szerkesztőjét és Bacsó Bélát, a lap munkatársát. Az 1920-as években lefolytatott hivatalos igazságügy-minisztériumi vizsgálat – Bethlen szerint – 307 kivégzett személyről tudott, de a fehérterror halálos áldozatainak száma valószínűleg ennél valamivel magasabb – mintegy 700–1000 fő – lehetett. Ettől függetlenül a hivatalos igazságszolgáltatási szerveken keresztül is elindult egy számonkérési folyamat, melynek során – 1919–1922 között – a Tanácsköztársaság alatti tevékenységéért mintegy 70 000 ember ellen indult bűnvádi eljárás, és körülbelül 60 százalékuknál hoztak elmarasztaló ítéletet.

A politikai élet 1919 őszén ugyancsak átmeneti, bizonytalan állapotban volt. A dualizmus időszakának pártstruktúrája szétesett és az így keletkezett űrt kihasználva pártok és önjelölt politikusok sokasága tűnt fel a színen, és szinte minden nagyobb politikai irányzat megtalálta a maga szervezeti kereteit. Kivéve a kommunista mozgalmat, amelynek a Tanácsköztársaság után többé esélye sem volt arra, hogy legális erőként működhessen, sőt a párt tagjai a korszak folyamán végig kemény retorziókra számíthattak a hatóságok részéről.

A szociáldemokrata párt újjáalakulását az augusztus 24-i kongresszus mondta ki, és a továbbiakban a Magyarországi Szociáldemokrata Párt (MSZDP) alkotta a hazai baloldali irányzat gerincét. Mellette 1919–1920 folyamán több kisebb liberális-demokrata jellegű párt jött létre, de közülük csak a Vázsonyi Vilmos vezette Nemzeti Demokrata Párt tudott stabil tényezővé válni. A baloldali erők elsősorban az ország politikai berendezkedésének nyugati elvek szerinti demokratizálását, a szabadságjogok minél teljesebb érvényesítését tűzték zászlajukra. Mindenekelőtt velük állt szemben az a szélsőjobboldal, melynek táborát és vezetőit főleg a történeti állam megszűnése miatt egzisztenciájukat vesztett középosztályi rétegek alkották. A szélsőjobboldali csoportok nem hoztak létre önálló pártot, hanem eleinte a Nemzeti Hadsereg kereteiben, majd különböző társadalmi szervezetek – Magyar Országos Véderő Egyesület (MOVE), Ébredő Magyarok Egyesülete (ÉME) – révén vettek részt a politikai küzdelmekben. Viszonylag nagy népszerűségük, vonzerejük hátterét főleg a háború utáni konszolidálatlan gazdasági és politikai viszonyok jelentették. Ideológiájukat, mely a köztudatban szegedi gondolat néven vált ismertté, erős antiszemitizmus jellemezte. A történeti állam megszűnéséért annak liberalizmusát és parlamentarizmusát is felelőssé tették, ezért az államhatalom megerősítését és militarizálását hirdették.

1919 őszének zűrzavaros viszonyai között két párt tudott a többiek fölé emelkedni. 1919. november 29-én jött létre az Országos Kisgazda és Földműves Párt, amely a paraszti körökben igen népszerű, Nagyatádi Szabó István vezette agrárdemokrata jellegű kisgazdapárt és egy konzervatívabb színezetű agrárius párt fúziójából jött létre. Amíg Nagyatádiék a paraszti rétegek érdekeinek képviseletét kívánták felvállalni – benne egy jelentősebb földreformot, az általános titkos választójog megvalósítását és a vidéki közigazgatás demokratizálását –, addig az utóbbiak inkább a közép- és nagybirtokosok felé voltak nyitottak és az agrárium helyzetének általános javítására helyezték a hangsúlyt.

Mellettük a keresztény politikai irányzatot jellemezte még rendkívül dinamikus erőgyarapodás. A különböző keresztény színezetű erők 1919. október 24-én egyesültek Keresztény Nemzeti Egyesülés Pártja (KNEP) néven. Ez a tömörülés a kisgazdákhoz hasonlóan szintén felettébb heterogénná vált. Domináns erejét a különböző keresztényszocialista csoportok alkották, de szerephez jutottak benne konzervatív politikusok is. A keresztényszocializmus 1919 őszén rendkívül népszerű és dinamikus irányzatnak tűnt, amely nemcsak ideológiai szembenállását hangsúlyozta a forradalmakkal, hanem bizonyos szociális követelések felkarolásával a társadalom alsóbb rétegeit is táborába kívánta szervezni. A konzervatív csoportok egyébként, amelyek leginkább készek voltak a dualista Magyarország szellemi-politikai örökségének a felvállalására, egyelőre meglehetősen gyenge pozíciókkal rendelkeztek. A közvélemény jelentős része – részben őket is felelősnek tartva a történeti állam bukásáért – nem kért belőlük. „A népnek új jelszavak kellettek, s a nép új szónokok után szaladt” – jellemezte a korabeli helyzetet az egyik keresztény párti politikus. Önálló párt híján többnyire pártonkívüliként, vagy valamelyik nagy párt színeiben, más irányzatokkal karöltve próbáltak bizonyos politikai szerephez és befolyáshoz jutni.

1919. október végére sajátos patthelyzet alakult ki Magyarországon. A korábbi, szegedi és bécsi ellenforradalmi központok megszűnése után formailag a Friedrich-kormány kezében összpontosult a végrehajtó hatalom, ez a kormány azonban érdemben sem külső, sem belső támogatottsággal nem rendelkezett. Igaz, mellettük számos politikai csoportosulás, irányzat létezett, de közöttük olyan nagy volt a szembenállás, a nézetkülönbség, hogy külső nyomás híján, önmagukban képtelenek voltak egy, a Friedrichéket felváltó koalíciós kormány létrehozására. A nélkülözhetetlen külső nyomást csak a győztes nagyhatalmak jelenthették, annál is inkább, mivel kizárólag ők voltak abban a helyzetben, hogy a román csapatokat az ország elhagyására bírják.

Új hatalmi berendezkedés felé

A békekonferencia megbízásából 1919. november elején Magyarországra érkezett Sir George Clerk angol diplomata, és az ő közreműködésével, harmadszori nekirugaszkodásra sikerült elindítani az államhatalom reorganizációját. Legfőbb lépésként november 24-én megalakult Huszár Károly keresztényszocialista politikus vezetésével egy átmeneti kormány, melyet az antanthatalmak immár elismertek a magyar állam hivatalos képviselőjének. Ez a kormány, miután a pártok széles körű, bár a KNEP dominanciáját biztosító koalíciójára épült, a koncentrációs jelzőt kapta. Az új kormányzati hatalom fegyveres erejét részben az újjászerveződő rendőri és csendőri alakulatok, részben a Nemzeti Hadsereg alkotta, miután Horthy ígéretet tett az antant felé, hogy nem tör katonai diktatúrára és alárendeli magát a minisztertanácsnak. A kormányalakítással párhuzamosan a román hadsereg megkezdte a magyar területek kiürítését, és helyüket a Nemzeti Hadsereg alakulatai foglalták el. Egyedül a Tiszántúl felszabadulása következett be némi késéssel, 1920 tavaszán. A folyamat részeként november 16-án került sor arra a nevezetes aktusra, amikor Horthy fehér lován, darutollas katonái élén bevonult Budapestre. Horthy a bevonuláskor mondott beszédében egyértelműen kinyilvánította, hogy ideológiailag ellenforradalmi alapokon áll. A Huszár-kormány irányítása mellett, annak utolsó lépéseként 1920. január végén zajlottak le a régóta esedékes nemzetgyűlési választások, amelyek felettébb Janus-arcúnak bizonyultak. A választási kampányban nem volt igazán biztosítva az egyes politikai erők közötti esélyegyenlőség, s ezért az SZDP annak bojkottja mellett döntött. Maga a szavazás viszont egészében véve megfelelt a demokratikus elvárásoknak, így annak eredményét az antanthatalmak is elismerték. A választójogot még a Friedrich-kormány által 1919. november 13-án napvilágot látott miniszterelnöki rendelet szabályozta, amely európai mértékkel mérve is demokratikusnak minősíthető: a lakosság mintegy 40 százalékának biztosított választójogot és – nőkre, férfiakra nézve egyaránt – általánossá tette a titkos szavazást.

A választások nyomán február elején összeülő nemzetgyűlést – a szociáldemokraták bojkottja után – lényegében két nagy tömörülés, a Kisgazdapárt és a KNEP uralta, a mandátumok 48, illetve 45,7 százalékával. Ilyen kiegyensúlyozott eredmény mellett – figyelembe véve, hogy a pártok belsőleg is erősen tagoltak, összetettek voltak – a pártvezetők a koalíciós kormányzás mellett döntöttek, amely kisebb-nagyobb megingásokkal, de egészen 1922 elejéig fennmaradt. A képviselők túlnyomó része ellenforradalminak vallotta magát, ami azonban számos kérdést változatlanul nyitva hagyott. A forradalmak elutasításából elvileg az következik, hogy a politikai berendezkedés tekintetében az 1918. októberi, vagyis az őszirózsás forradalom előtti állapotokhoz kell visszanyúlni. A nemzetgyűlés politikai csoportjai között azonban meglehetősen eltérő nézetek uralkodtak abban a tekintetben, hogy a restauráció milyen mértékben vállalható. A legitimisták a jogfolytonosság maradéktalan érvényesítését vallották, s szerintük vissza kell állítani a régi politikai intézményeket, mindenekelőtt IV. Károly királyságát. A velük szemben álló, szabad királyválasztó tábor ezt elutasította és mindenekelőtt egy új, nemzeti király megválasztása mellett kardoskodott, jóllehet annak személyét illetően körükben nem alakult ki egységes álláspont. Bár a helyzet úgy alakult, hogy a legitimisták nagyrészt a KNEP-ben, a szabad királyválasztók pedig inkább a Kisgazdapártban tömörültek, mindkét irányzat meglehetősen nagy és felettébb heterogén táborral rendelkezett. Az ellentét átmeneti feloldása jegyében a nemzetgyűlés gyorsan elfogadta az 1920: I. törvénycikket, amely utóbb a rendszer alaptörvényévé vált. Ebben – kiteljesítve a Friedrich-kormány létrejöttével kibontakozó ellenforradalmi folyamatot – egyértelműen elhatárolódtak a népköztársaságtól és a tanácsköztársaságtól, és érvénytelenítették azok minden intézkedését. Az alkotmányosság tekintetében tehát egyelőre érvényben hagyták a dualizmus kori alaptörvényeket, azzal a megkötéssel, hogy egyedül a nemzetgyűlés jogosult az államhatalom gyakorlásának további módját rendezni. A királysághoz mint államformához való visszatérés annyira magától értetődőnek tűnt, hogy elfelejtették annak törvényi rögzítését. A királyi trón betöltését egyelőre elhalasztották, és egyfajta államfőpótló intézményként sor került a kormányzói tisztség felállítására. Abban, hogy a királyi trón betöltetlen maradt, a belső erőviszonyok mellett a győztes nagyhatalmak is fontos szerepet játszottak azzal, hogy határozottan elutasították mind IV. Károly, mind a Habsburg-család bármely tagjának királyságát. Álláspontjukat egyébként elsősorban nem személyes tényezők motiválták, hanem távlati szimbolikus és politikai szempontok. Úgy vélték, hogy a történeti magyar állam utolsó uralkodójának visszahozatala demonstratív szembenállást fejez ki a trianoni rendezéssel szemben.

Részlet a kormányzói jogkörről szóló 1920: I. törvénycikkből

„13. §. A kormányzót a királyi hatalomban foglalt jogok alkotmányos gyakorlása az alábbiakban foglalt korlátozások között illeti meg.

A nemzetgyűlés által alkotott törvények szentesítés alá nem esnek; azokat a kormányzó legkésőbb hatvan napon belül kihirdetési záradékkal és aláírásával látja el. A kormányzó a kihirdetés elrendelése előtt – indokainak közlésével – a törvényt újabb megfontolás végett egy ízben visszaküldheti a nemzetgyűlésnek. Ha az így visszaküldött törvényt a nemzetgyűlés változatlanul fenntartja, a kormányzó azt tizenöt napon belül kihirdetni köteles…”

Magyar törvénytár, 1920. évi törvénycikkek. Budapest 1921. 12. old.

Gyors politikai egyeztetések után a nemzetgyűlés 1920. március 1-jén elsöprő többséggel – 131 szavazatot kapott a 141-ből – kormányzóvá választotta Horthy Miklóst. Konszolidált viszonyok között valószínűleg nagy megütközést keltett volna Horthy államfősége, hiszen semmiféle politikai múlttal nem rendelkezett. 1918 előtt előbb Ferenc József szárnysegédjeként a bécsi udvarban, majd az első világháborúban – eljutva a flotta-főparancsnokságig – a Monarchia haditengerészeténél teljesített szolgálatot. Csakhogy 1920 elején ő volt a Nemzeti Hadsereg fővezére és pozíciója – összefüggésben a zavaros belpolitikai viszonyokkal – jelentős hatalmat biztosított a számára. Államfősége ellen az antant részéről nem emeltek kifogást és a pártok sem tudtak rajta kívül egy mindenki által elfogadható személyben megegyezni. A kormányzó megkapta a korábbi királyi jogkör egy részét – többek között a hadsereg főparancsnoka, „legfelsőbb hadura” lett és kinevezhette, valamint felmenthette a miniszterelnököt –, ami azonban egyelőre távol állt attól, hogy erős hatalmi jogosítványai legyenek. Így például nem biztosították számára a Habsburg-uralkodók főkegyúri és törvényszentesítési jogát – az eléje kerülő törvényjavaslatokat illetően csupán egyszeri, halasztó erejű vétójoga volt – és nemességet sem adományozhatott. Részben utóbbi pótlására, részben az első világháborús érdemek jutalmazására hozták létre 1920 folyamán a Vitézi Rendet, amely utóbb látványosan összefonódott Horthy személyével. Meghatározatlan időre szóló kormányzósága átmenetileg valóban megoldást jelentett, de a legitimista–szabad királyválasztó ellentét továbbra is a belpolitikai élet egyik súlyos feszültségforrása maradt.

Horthy Miklós (1868–1957)

Népes, hétgyermekes tiszántúli református középbirtokosi családból származott. Horthy Miklós soproni gimnáziumi tanulmányait követően a középosztályi körökben szokásos vármegyei vagy katonatiszti pálya helyett a tengerészetet választotta. A fiumei Tengerészeti Akadémia elvégzése után 1889-ben letette a tiszti vizsgát és különböző hadihajókon szolgált. 1901-ben vette feleségül Purgly Magdolnát, egy Arad megyei birtokos család leányát, s házasságukból két fiú és két leány született. 1909–1914 között szárnysegédként szolgált az uralkodó, Ferenc József mellett. Az első világháborúban sikeres hajóparancsnokként tűnt ki, részben ennek köszönhetően 1918-ban az új uralkodó, IV. Károly őt nevezte ki a hadiflotta parancsnokának. A Monarchia megszűnése után a családi birtokra vonult vissza, majd 1919 nyarán Károlyi Gyula gróf hívására hadügyminiszter lett a szegedi ellenforradalmi kormányban. 1919 őszén, immár a Nemzeti Hadsereg fővezéreként, jelentős katonai és politikai hatalommal rendelkezett. A nemzetgyűlés 1920. március 1-jén választotta meg Magyarország kormányzójának. Eredetileg határozatlan időre szóló, ideiglenesnek szánt tiszte 1921-ben stabilizálódott, miután IV. Károly sikertelen kísérleteket tett trónja visszaszerzésére. Államfőként igyekezett bizonyos távolságot tartani a napi politikai küzdelmektől, így személye egyre inkább a politikai és társadalmi stabilitás szimbólumává vált. Kormányzóként többnyire a konzervatív politikai irányzatot támogatta, de megőrizte kapcsolatait egyes jobboldali radikális csoportok felé is. 1944. október 15-én – hosszas habozás után – kísérletet tett a náci Németországgal való szakításra.

A sikertelen kiugrási kísérletet követően lemondásra kényszerült pozíciójáról. A második világháború után családjával Portugáliában telepedett le. Politikai tevékenységgel többet nem foglalkozott, és portugáliai visszavonultságában, 1957-ben halt meg.