Magyarország története

22.

Rainer M. János

A KÁDÁR-KORSZAK

1956–1989

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Megtorlás és a rendszer újjáépítése 1956–1963

Bevezetés

A hatalmi intézmények újjászervezése

Lecsendesítés és megtorlás

Az alapok (másodszori) lerakása

Eredmények

Kísérlet megújulásra 1963-1974

Kihívások

Útkeresés, reform

1968

Félfordulat - vissza

Reformmérleg: konszolidált hétköznapok

Megtorpanás és útkeresés 1974-1985

Helyben járás

Magyarország és a világ

Reformtétovázás

Másként gondolkodók

Késő kádári közállapotok, érlelődő konfliktusok

Válság és bukás 1985-1989

A birodalom válsága

Utódlás

Új „model” – és a múlt árnyai

Tárgyalások, fordulópontok

Új rendszer körvonalai

Ajánlott irodalom

Impresszum

MEGTORLÁS ÉS A RENDSZER ÚJJÁÉPÍTÉSE 1956–1963

Bevezetés

A Kádár-korszak a magyarországi szovjet típusú politikai, gazdasági és társadalmi rendszer történelmi periódusának leghosszabb alfejezete. 1944–1945-ben a második világháborúban vesztes Magyarország a Szovjetunió katonai megszállása alá került. Maga a szovjet típusú rendszer 1947-től 1949-ig épült ki az 1920-as évek végén létrejött, Joszif Visszarionovics Sztálin nevével fémjelzett Szovjetunió berendezkedésének mintájára. A negyvenes évek végéig hasonló rendszerek létesültek mindazon kelet- és közép-európai országokban, amelyek szovjet érdekszférába tartoztak. Sztálin halála (1953) után a Szovjetunióban és a befolyása alatt álló országokban egyaránt változtatásokkal próbálták enyhíteni a gazdasági és társadalmi feszültségeket. A magyar forradalom 1956-ban ezt a folyamatot átmenetileg visszavetette, de 1961-től a korrekciós törekvések új lendületet kaptak.

Kádár-korszak

Az 1956-os forradalom leverésétől a magyarországi szovjet típusú rendszer végéig terjedő időszakot Kádár-korszaknak nevezzük. (A forradalom végét általában 1956. november 4-ével, a szovjet katonai intervenció kezdetével jelölik, noha a forradalmi intézmények felszámolása 1956. december közepéig tartott; a Kádár-korszak végét jelző szakaszhatár még inkább vitatott, a jelen könyvben 1989. október 23-ig, a Magyar Köztársaság kikiáltásáig számítjuk.) E harminchárom esztendő kétségkívül meghatározó politikusa Kádár János volt. Kádár már 1956. október 25-én az akkor még egyedüli párt, a (kommunista) Magyar Dolgozók Pártja első titkára lett. Miniszterelnökké 1956. november 3-án este a moszkvai Kremlben jelölte a Szovjetunió Kommunista Pártja Elnöksége. Budapesti hivatalát november 7-én foglalta el, a korabeli alkotmánynak megfelelő kormányfői kinevezése is e napon történt. Kádár a forradalom napjaitól 1988. május 22-ig előbb az ideiglenes intéző bizottság elnökeként, majd 1957 és 1985 között ismét első titkárként, ezt követően főtitkárként a (kommunista) Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) élén. Ezt követően a párt elnöke volt, e tisztségéből 1989. május 9-én mentették fel. Ugyanez év július 6-án meghalt. Kádár János „uralkodásának” kezdő- és végpontjai tehát nem esnek pontosan egybe a nevével fémjelzett korszak határaival. Kádár hatása az 1956–1989 közötti időszakra vitathatatlan. Ez a periódus a 20. századi magyar történelem leghosszabb többé-kevésbé egységes időszaka. Hosszabb, mint a Horthy-korszak (1919–1944), s jóval hosszabb, mint a Rákosi Mátyás nevével fémjelzett (1948–1953), nem beszélve a különféle átmenetekről.

A Sztálin utáni zavaros időket követően az egyeduralmat megszerző Nyikita Szergejevics Hruscsov pártfőtitkár az ötvenes évek végétől nagyszabású terveket szőtt az úgynevezett kommunista társadalom alapjainak megteremtéséről, az Egyesült Államok utoléréséről és túlszárnyalásáról (dognaty i peregnaty). A kommunista ideológia egyik alapvető meggyőződése volt, hogy a politikai rendszerek gazdasági alapokon nyugszanak. Az egész kommunista projekt sikere a gazdaság (ezen belül is elsősorban az ipar) eredményein mérhető. A korrekciók tehát elsősorban a centralizált-bürokratikus, tervutasításokra épülő államgazdaság hatékonyságának javítását és a lakosság életszínvonalának emelését célozták. A változtatás kísérletei azonban megosztották a szovjet politikai vezetést, amely tartott birodalma fellazulásától. Hruscsovot 1964 októberében puccsal megbuktatták. Ettől kezdve mind kevésbé próbálkoztak változtatásokkal (Magyarország a kivételek közé tartozott). Európában a Szovjetunió mindinkább meglévő területei megtartására rendezkedett be. Terjeszkedéssel inkább Ázsiában és Afrikában próbálkozott. Ennek fő eszközei, a hadsereg és a védelmi ipar minden tekintetben elsőbbséget élvezett. Kezdetét vette a pangás (zasztoj) időszaka, amely egészen a nyolcvanas évek közepéig tartott.

A Sztálin korszakára jellemző éles hidegháborús szembenállás 1953 után valamelyest enyhült. Éppen 1956 és a magyar forradalom mutatott rá arra, hogy a Nyugatnak, illetve vezető hatalmának, az Egyesült Államoknak nincsenek tervei Közép- és Kelet-Európa „felszabadítására”. A nyugati világban az ötvenes és hatvanas évek a gyors gazdasági fejlődés és a jóléti társadalmak kialakulásának korszaka. A háború utáni újjáépítés sikere után a Nyugat úrrá lett a hatvanas évek döntően generációs jellegű, újbaloldali lázadásain, majd a hetvenes évek második felének gazdasági válságán (olajárrobbanás, 1973, 1979). Alapjában sikerrel küzdötte le a Szovjetunió terjeszkedési törekvéseit Ázsiában és Afrikában, Európában pedig megelégedett az 1945-ös status quo megtartásával. Utóbbit a helsinki egyezmény véglegesítette 1975-ben, az európai enyhülés csúcspontján. A hetvenes évek legvégén – a Szovjetunió afganisztáni invázióját, illetve az európai rakétafegyverkezés új hullámát követően – újabb lendületet vett az 1953, illetve 1956 óta enyhülni látszó hidegháború. A nyolcvanas évtizedbe lépő Egyesült Államok elnöke, Ronald Reagan minden addiginál nagyobb szabású fegyverkezési terveket jelentett be – azzal a nem titkolt céllal, hogy olyan fegyverkezési versenyt kényszerítsen a Szovjetunióra, amelyet annak gazdasága egyszerűen nem bír.

1985 tavaszán a Szovjetunió addigi idős, betegeskedő vezetőinek (Brezsnyev, Andropov, Csernyenko) helyébe egy fiatal és reformok iránt elkötelezett ember lépett Mihail Szergejevics Gorbacsov személyében. A hatvanas évek végén abbamaradt reformokat kívánta folytatni: racionalizálni a gazdaságot, és visszatérni a Nyugattal való békés együttélés formulájára. Az előbbi semmiféle érzékelhető eredménnyel nem járt, inkább csak láthatóvá tette a szovjet rendszer súlyos gondjait. Gorbacsov nagyon népszerű lett Nyugat-Európában, de otthon képtelen volt feltartóztatni a Szovjetunió szétzilálódását. A szövetséges országok rendszerváltásai – köztük a magyar – látványos és döntő mozzanatai voltak a szovjet birodalom 1990-es évek eleji bukásának.

A szovjet rendszer Magyarországon már 1952-től a gazdasági, majd a következő évtől a kezdődő politikai válság jeleit mutatta. 1956. október 23-át követően két rövid hétre úgy tűnt, ez a rendszer egy politikai forradalom következtében összeomlik vagy legalábbis gyökeresen átalakul. A rendszerváltoztatás kísérlete nem sikerült, Magyarország a Kádár-korszakban is a szovjet birodalom része maradt. A magyar politikát alapvetően – és sokszor közvetlenül – a Szovjetunió politikája határozta meg. A magyar történet ekkori sajátossága a térség más országaihoz képest az, hogy 1956-ban, ha nagyon rövid időre is, de megszakadt a szovjet politikai modell kontinuitása. Ennek jelentősége elsősorban lélektani. A forradalomban nem jöttek (jöhettek) létre új struktúrák, csupán körvonalazódott valami új berendezkedés. A régi intézményeket viszonylag könnyen újjá lehetett szervezni, a személyi állomány, a rendszer üzemeltetéséhez szükséges tudás és technika továbbra is rendelkezésre állt. A magyar politikai elit mégis úgy élte át 1956-ot, hogy egy pillanatra megszűnt mindannak érvénye, ami korábban meghatározta a magyar társadalom életét. Ez a rendkívül erős élmény akkor is bizonyos belátásokra vezetett, ha a forradalmat leverték.

Kádár János alapvető politikai célja az volt, hogy helyreállítsa a korábbi rendszert, s áthidalja a megszakadt folytonosságot. De egész korszaka felfogható úgy is, mint a szovjet mintájú szocializmusnak való második nekifutás. Az első néhány évben ez az előző kísérlethez nagyon hasonló megoldásokat eredményezett – de nem teljesen ugyanolyanokat. 1956 szociálpszichológiai hatásának eredményeképpen Kádár sikeresebb volt, mint Rákosi: rövidebb idő alatt viszonylag kevesebb társadalmi és véráldozattal befejezte a magyar gazdaság és társadalom államosítását (mezőgazdasági termelőszövetkezetek szervezése, 1959–1961). Kádár 1962-ben az MSZMP VIII. kongresszusán joggal jelenthette be: Magyarországban „lerakták a szocializmus alapjait”. Idáig Rákosi sohasem jutott el.

Ez a „siker” is nagyon hamar válságközeli helyzetet eredményezett, bár ez távolról sem volt olyan súlyos, mint 1952–1953-ban. A kádári vezetés ugyanúgy korrekciókkal és reformokkal próbált orvosolni, mint Nagy Imre 1953-ban. Ha nem is közvetlen szovjet utasításra, mint annak idején, de szovjet egyetértéssel. A jobban előkészített, az 1953-as és 1956-os tapasztalatokat figyelembe vevő magyar gazdasági reformot 1968-ban úgy is sikerült bevezetni, hogy közben a szovjet támogatás megszűnt. Szinte ugyanekkor vetett véget a szovjet katonai beavatkozás a csehszlovák reformkísérletnek – ugyanúgy, mint a magyar forradalomnak 1956-ban. Az óvatosabb magyar reform még kitartott néhány évig, de azután a szovjet politikai beavatkozás megakasztotta azt is.

A hetvenes évek második harmadában Magyarországon nem tért vissza a sztálinizmus enyhített formája sem. Néhány évig nem került sor semmi különösebb változtatásra – éppen akkor, amikor a nemzetközi gazdaság gyökeresen átalakult, és a reformok révén a Nyugathoz is ezer szállal kapcsolódó magyar gazdaság alkalmazkodni kényszerült volna. Nem így történt. A hetvenes évek végétől a magyar vezetés ismét reformokkal kísérletezett, de ezekkel már nem tudott visszaállni a felzárkózó pályára. A cél mindinkább a Kádár-korszak első két szakaszában nagy áldozatokkal elért életszínvonal-mutatók megőrzése, lemorzsolódásunk megakadályozása maradt.

A nyolcvanas évek közepén Magyarország – mindenekelőtt a gazdaság – a mélyülő válság jeleit mutatta. A magyar krízis a Szovjetuniót és európai szövetségeseit érintő általános válság része volt. A késő kádári vezetés most is változtatni próbált, s ebben a gorbacsovi szovjet vezetés sem akadályozta. Elképzelései a válság kezelését célozták és a rendszer általános keretein belüli reformokra korlátozódtak. Hosszabb távon sem kecsegtettek sok reménnyel az eredményeket illetően. Rövid távon pedig még a válság mélyülését sem enyhítették. A kialakult helyzeten a mindinkább elmerevedő, az élettől elszakadó idős Kádár eltávolítása sem segített. A Kádár utáni magyar kommunista politikusok többsége nem látott más kiutat, mint elfogadni a nyolcvanas években kialakult politikai ellenzék javaslatait. Ez a rendszer békés, de gyökeres megváltoztatását ajánlotta. 1989-ben a Kádár-korszakkal a magyarországi szovjet típusú rendszer négy évtizednél hosszabb története is véget ért.

A hatalmi intézmények újjászervezése

Amikor Nyikita Szergejevics Hruscsov, a Szovjetunió Kommunista Pártjának főtitkára 1956. október 31-én javaslatot tett az SZKP Elnökségének a magyar forradalom fegyveres leverésére, a katonaival egyidejűleg politikai „kibontakozást” is keresett. Még november 1-jén Andropov nagykövet Münnich Ferenc belügyminiszter közreműködésével megszervezte a Nagy-kormány egy másik tagjának, az újjászerveződő kommunista párt, az MSZMP első emberének, Kádár János államminiszternek a szökését Budapestről. Néhány napi moszkvai tárgyalás után a támadással egyidejűleg jelentették be a Kádár vezette ellenkormány létrejöttét. A szovjetek számítottak arra, hogy Nagy Imre esetleg lemond, s támogatja Kádárt – a miniszterelnök azonban a jugoszláv követségre menekült és elzárkózott az alkutól.

A Kádár-kormány felhívása, 1956. november 4.

„Felhívás a magyar néphez! Megalakult a Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány! A hazánkban október 23-án megindult tömegmozgalom, amelynek nemes célja a Rákosi és társai által elkövetett párt- és népellenes bűnök kijavítása, a nemzeti függetlenség és szuverenitás védelme volt, a Nagy Imre-kormány gyöngesége és a mozgalomba befurakodott ellenforradalmi elemek növekvő befolyása révén veszélybe hozta szocialista vívmányainkat, népi államunkat, munkás-paraszt hatalmunkat, hazánk létét. Ez indított bennünket, magyar hazafiakat arra, hogy megalakítsuk a Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt Kormányt. […]

A Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány programja:

1. Nemzeti függetlenségünk és országunk szuverenitásának biztosítása.

2. Népi demokratikus és szocialista rendszerünk megvédése minden támadás ellen. Szocialista vívmányaink védelme és előrehaladásunk biztosítása a szocialista építés útján.

3. A testvérharc megszüntetése, a rend és a belső béke helyreállítása. A kormány nem tűri meg, hogy a dolgozókat bármi ürügy alapján üldözzék azért, mert a legutóbbi idők eseményeiben részt vettek. […]

14. A Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány népünk, munkásosztályunk és hazánk érdekében azzal a kéréssel fordult a szovjet hadsereg parancsnokságához: segítsen népünknek a reakció sötét erőinek szétverésében és abban, hogy helyreállíthassuk a rendet és a nyugalmat hazánkban.

15. A magyar kormány a rend s a nyugalom helyreállítása után tárgyalásokat kezd a szovjet kormánnyal és a Varsói Szerződés más résztvevőivel a szovjet csapatok Magyarország területéről való kivonásáról.”

A leghevesebb harcok végeztével november 7-én Budapestre érkező Kádár János néhány napig politikailag szinte légüres térben élt. Kormánya és a szűkebb pártvezetés néhány tagja társaságában a szovjet tankokkal körülvett Parlament épületébe zárkózott. A legszorosabb szovjet felügyelet alatt állt: előszobájában szovjet katonák tartózkodtak, politikai lépéseit a moszkvai pártelnökség három Budapestre küldött tagja (Malenkov, Szuszlov, Arisz tov) vigyázta. Kádár mögött nem állt szinte semmilyen hazai erő. A szovjetek által lefegyverzett hadsereg szétszéledt, a párt tagsága az 1945-ös induláshoz hasonlóan mintegy 30 000 főre csökkent. Az üzemekben a munkástanácsok, a hivatalokban a forradalom alatt választott bizottságok irányítottak. Ha ugyan volt mit: újabb spontán általános sztrájkhullám bontakozott ki. Tíz nappal az invázió után megalakult a Nagybudapesti Központi Munkástanács (KMT). A forradalom elveszítette kormányzati szintjét, de a területi munkástanácsok kapcsolatfelvétele a legjobb úton volt afelé, hogy kialakuljon egy alternatív hatalmi központ.

Kádár János (1912–1989)

Kádár János (eredeti nevén Csermanek János) Fiumében született 1912-ben törvénytelen gyermekként, ahol anyja cselédként dolgozott. Fiát a Somogy megyei Kapolyra adta nevelőszülőkhöz. 1918-ban költöztek Budapestre. A polgári iskolát követően írógépműszerész-tanonc, majd -segéd lett. 17 évesen a Vasas Szakszervezet ifjúsági csoportjának tagja lett, 1931-ben belépett az illegális KIMSZ-be és a KMP-be. Még abban az évben letartóztatták, de bizonyítékok hiányában szabadon engedték. 1932 tavaszától a KIMSZ Északi Területi Bizottságának tagja, egy évvel később a KIMSZ KB titkára lett. 1933-ban újra letartóz tat ták, és kommunista szervezkedés vádjával kétévi fegyházbüntetésre ítélték. Szabadulása után alkalmi munkásként dolgozott, majd pártutasításra bekapcsolódott a szociáldemokrata párt munkájába, majd ismét bevonták az illegális kommunista párt munkájába. 1941 tavaszán a KMP Budapesti Területi Bizottságának tagja, 1942 májusától a KMP KB tagja, 1942 decemberétől KB-titkár, 1943 februárjától vezető titkár lett. 1943 júniusában a kommunista mozgalom fedőszervének szánt Békepárt egyik megszervezője. 1944 áprilisában Jugoszláviába küldték, hogy felvegye a kapcsolatot az emigrációban élő kommunista vezetőkkel, de a határon elfogták. 1944 novemberében megszökött, és visszatért Budapestre. Budapest ostroma után a BM Budapesti Főosztály helyettes parancsnokává nevezték ki. 1945 áprilisában megválasztották az MKP KV titkárává, az MKP Budapesti Területi Bizottságának titkárává és az MKP KV Káderosztályának vezetőjévé, majd májusban az akkor létrehozott Politikai Bizottság tagjává. 1946-tól az MKP, később az MDP főtitkárhelyettese. 1948 és 1950 júniusa között belügyminiszter. 1949-ben – belügyminiszterként és Rajk közeli barátjaként is – jelentős szerepe volt a Rajk-per lefolytatásában. Felelősség terheli a többi (a Mindszenty, a szociáldemokraták, valamint katonai és gazdasági vezetők elleni) koncepciós perekben hozott ítéletekért is. 1950 májusától az MDP KV Szervező bizottság tagja, valamint a Párt- és Tömegszervezeti Osztályának vezetője. 1950 júniusában saját kérésére felmentették a belügyminiszteri tisztség alól. 1951 tavaszán az ÁVH letartóztatta, majd az MDP KV májusi ülésén minden testületi tagságától megfosztották. A Legfelsőbb Bíróság 1952 decemberében életfogytiglani szabadságvesztésre ítélte. 1954 júliusában rehabilitálták, és szabadlábra helyezték. Az MDP XIII. kerületi pártbizottság titkára, majd 1955 szeptemberétől az MDP Pest Megyei Párt bizottságának első titkára lett.

Az MDP KV 1956. júliusi plénumán visszavették a testületbe, és megválasztották PB-tagnak, valamint a KV másodtitkárának. Október 6-án Moszkvában Gerő Ernő társaságában megbeszéléseket folytatott Mikojannal és Szuszlovval a magyarországi helyzetről. 1956. október 25-én az MDP KV első titkárává választották. 30-án államminiszterré nevezték ki. Október 31-én bekerült az MSZMP ideiglenes intézőbizottságba. November 1-jei rádióbeszédében kijelentette, hogy az MSZMP mindenkivel szemben meg fogja védeni Magyarország függetlenségét és a nemzet becsületét. Aznap este Münnich Ferenc hívására a szovjet nagykövetségre ment, ahonnan Moszkvába szállították. November 2-án és 3-án részt vett az SZKP KB elnökségének ülésein, ahol a szovjet vezetés kinevezte a Moszkvában létrehozott ellenkormány vezetőjévé. November 4-én reggel szovjet katonai repülőgéppel Szolnokra érkezett, még a Szovjetunióban elkészített rádióközleményben jelentette be a Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt Kormánynak nevezett szovjet bábkormány megalakulását. November 7-én a szovjet hadsereg Budapestre szállította, és az Elnöki Tanács elnöke, Dobi István kinevezte a Minisztertanács elnökévé. 1956. november 7-étől az MSZMP IIB tagja; 1957. február 26-án az MSZMP IKB elnökévé, az 1957. júniusi országos pártértekezleten az MSZMP KB első titkárává választották. Elsőrendű felelősség terheli a forradalmat követő megtorlás irányításáért, többek között Nagy Imre és társai kivégzéséért. 1957 és 1988 között az MSZMP PB tagja, az ország első számú vezetője. 1958. január 28-án leköszönt a Minisztertanács éléről, és államminiszter lett. 1961. szeptember 13-ától ismét a Minisztertanács elnöke 1965. június 30-ig. 1985-től 1988-ig az MSZMP KB főtitkára. Az ország egyre súlyosbodó gazdasági-politikai válsága miatt összehívott 1988-as országos pártértekezleten megválasztották az MSZMP tényleges hatalommal nem rendelkező elnökévé. 1989. május 9-én – egészségi állapotára hivatkozva – felmentették KB-tagságából és pártelnöki tisztéből. 1989. július 6-án halt meg, azon a napon, amikor a Legfelsőbb Bíróság Nagy Imrét és mártírtársait posztumusz felmentette az ellenük emelt hamis vádak alól.

A forradalmi szervezetek és a munkástanácsok, az értelmiségi szervezetek és a fegyveres harcok elülte után szerveződő illegális mozgalmak az október 23-i és november 1-jei forradalmi követelésekhez való visszatérést tűzték ki célul. Kádár az első hetekben szinte minden számba jöhető politikai erővel tárgyalni próbált: pártokkal, személyekkel (így felmerült a Nagy Imrével való megegyezés lehetősége is), a munkástanácsokkal. Partnerei – már azok, akik egyáltalán szóba álltak vele – azonban legalábbis a hatalom demokratikus megosztását és a függetlenség biztosítását követelték, amit Kádár nem akart, de nem is akarhatott: mindez kiválthatta az oroszok rosszallását. Így néhány hetes átmenet után maradt az eleinte kiváró, de utóbb annál készségesebb „régi gárda”: a Rákosi-rendszer hatalmi elitje, pártfunkcionáriusai, belügyi és katonatisztjei, más vezetői.

Velük hajtotta végre Kádár a hatalmi intézmények újjászervezését. Elsőnek cselekvőképes kormányt és saját fegyveres erőt kellett létrehozni. November végére három karhatalmi ezredet állítottak fel honvédtisztekből, államvédelmi beosztottakból és pártfunkcionáriusokból. Az új kormány egyik első rendeletével megfosztotta hatáskörüktől a forradalmi bizottságokat. A nagyüzemi munkástanácsok nehezebb diónak bizonyultak. November 21-én a szovjet csapatok megakadályozták az Országos Munkástanács megalakulását (a gyűlés színhelyét, a budapesti Nemzeti Sportcsarnokot harckocsik vették körül), de a KMT de facto országos szervként működött. A kormány a következő napon a bántatlanság ígéretével kicsalta Nagy Imrét és elvbarátait a jugoszláv követségről, s Romániába internálta őket. Kormánybiztosokat küldtek ki a megyékbe és a nagyobb üzemekbe. A tisztikar számára hűségnyilatkozatot fogalmaztak, s csak az térhetett vissza a fegyveres szolgálatba, aki aláírta (a nyilatkozat tartalmazta, hogy aláírója egyetért a szovjet fegyveres beavatkozással). December elején a kormány statáriumot hirdetett, gyorsított bíráskodást vezetett be. A szovjet csapatok mellett Magyarországra küldött KGB-részlegek már novemberben több ezer embert tartóztattak le, akiknek egy részét (mintegy 1000 főt) kárpátaljai szovjet börtönökbe deportáltak. Ez a lépés felidézte az 1945-ös állapotokat, ezért Kádár gyorsan leállította (az elhurcoltakat visszahozták, sőt sokakat szabadlábra is helyeztek). A közvetlen rendfenntartás és az elrettentés feladatait december közepére átvette a magyar karhatalom, valamint a rendőrség kötelékén belül újjászervezett állambiztonsági szervezet.