Magyarország története

23.

Romsics Ignác

A HARMADIK MAGYAR KÖZTÁRSASÁG

1989–2009

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A demokratikus átmenet befejeződése

A köztársaság alkotmányos alapjainak megteremtése

Az 1990-es szabad választások

A köztársaság politikai élete és szereplői

A parlamenti váltógazdálkodás dinamikája

Az önkormányzatok

Az államfői és a kormányfői hatalom

Külpolitikai célok és eredmények

A nemzetközi erőtér változásai

Csatlakozás a NATO-hoz és az Európai Unióhoz

Regionalizmus, szomszédságpolitika és a magyar kisebbségek

A piacgazdaság kialakulása és működése

Magánosítás és kárpótlás

A gazdaság teljesítménye

Társadalmi viszonyok

A népesség csökkenése és foglalkoztatási struktúrája

A jövedelmek nagysága és eloszlása

Fogyasztási szokások, lakáshelyzet, egészségi állapot

Oktatás, kultúra, művelődés

Az iskolarendszer átalakulása

A kultúra és a művelődési szokások változásai

A múlt árnyai

Ajánlott irodalom

Forrásközlések

Szakirodalmi feldolgozások

Impresszum

A DEMOKRATIKUS ÁTMENET BEFEJEZŐDÉSE

A köztársaság alkotmányos alapjainak megteremtése

Történelmi esemény színhelye volt hétfő délben a Parlament előtti Kossuth tér. 12 órakor, a déli harangszót követően Szűrös Mátyás, az országgyűlés elnöke, ideiglenes köztársasági elnök az Országház erkélyéről kikiáltotta a Magyar Köztársaságot. Az ország új államformájáról és nevéről szóló bejelentést hatalmas ováció, hosszan tartó viharos taps köszöntötte, harsonások díszjeleket fújtak.

A téren a magyar országgyűlés felhívására több tízezren gyűltek össze, ott voltak az országgyűlés tisztségviselői és igen sok képviselő, a Minisztertanács tagjai, a pártok, az egyházak, a társadalmi és tömegszervezetek képviselői, meghívást kaptak a Budapesten akkreditált diplomáciai képviseletek vezetői.

Ünnepélyes keretek között felvonták az állami zászlót, az Országház előtti téren katonai díszegység sorakozott fel. A magyar nép sorsfordulóihoz kötődő történelmi zászlókat az állami zászlóhoz vitték.

Még zúgott a harangszó, amikor Szűrös Mátyás megjelent dolgozószobája piros-fehér-zöld zászlóval ékesített erkélyén, s üdvözölte a hallgatóságot.

Szűrös Mátyás beszédét élénk megnyilvánulások kísérték, a jelenlévők többször is tapssal, éljenzéssel fejezték ki egyetértésüket az elhangzottakkal.

Néhány perccel múlt negyed egy, amikor Szűrös Mátyás befejezte ünnepi beszédét, majd felhangzott a Himnusz, amelyet sokan énekeltek a téren egybegyűltek közül is.

Az ünnepség végén Szűrös Mátyás Kárpáti Ferenc vezérezredes, honvédelmi miniszter kíséretében ellépett a felsorakozott díszegység előtt, köszöntve a katonákat. A magyar meghívott vendégek üdvözlése után Szűrös Mátyás köszöntötte a diplomáciai testület misszióvezetőit. A Magyar Köztársaság kikiáltásának ünnepsége a díszegység díszmenetével zárult.”

Egyik napilapunk (Népszabadság) a fentiek szerint számolt be a Magyar Köztársaság 1989. október 23-ai kikiáltásáról. Jogi értelemben ezzel véget ért a hivatalosan „népköztársaságnak” nevezett pártállami diktatúra 40 esztendős –1949-től tartó – időszaka. A 20. századi magyar történelem más nagy fordulataihoz hasonlóan ezt is több külső és belső tényező összetalálkozása és ezek egymásra hatása idézte elő. Alapvetőnek a nemzetközi erőviszonyok átrendeződése, vagyis a második világháború vége óta tartó szovjet–amerikai rivalizálás amerikai győzelemmel történő befejeződése tekinthető. A Szovjetunió vereségének előjelei már az 1980-as évek közepén mutatkoztak. Teljesen nyilvánvalóvá és bizonyossá azonban csak 1989-re vált, hogy az „orosz medve” alulmaradt a küzdelemben. A külpolitikai erőtér átrendeződése mellett fontos szerepet játszott az állami és társadalmi tulajdonon alapuló központi tervgazdálkodás történelmi veresége is a magántulajdonra és a piaci mechanizmusok automatizmusára épülő kapitalizmussal szemben. Ezek a tényezők az 1980-as évek végére nemcsak a Szovjetunióban, hanem mindegyik kelet-európai államban, így Magyarországon is válságos helyzetet idéztek elő. S végül nem maradhatnak említés nélkül azok az egyéni kezdeményezések és belső társadalmi mozgalmak sem, amelyek – a kínálkozó lehetőségeket kihasználva, sőt azokat olykor megteremtve – belülről bomlasztva és/vagy reformálva járultak hozzá a történelmi jelentőségű változáshoz.

A rendszerváltozás egyes kelet-európai országokban gyorsan és esetenként fegyveres harcoktól kísérve, másutt lassabban és alapvetően békés formában zajlott le. Magyarország a régió államainak utóbbi csoportjába tartozott. Az átalakulás formáját és ütemét a hatalmon lévő állampárt (MSZMP) és az 1987–1988-ban megalakult ellenzéki szervezetek közösen állapították meg. Az úgynevezett Nemzeti Kerekasztalnál folyó tárgyalások 1989. június 13-án kezdődtek, és szeptember 18-án fejeződtek be. Az itt elfogadott megállapodások alapján került sor 1989. október 23-án a köztársaság kikiáltására is. A köztársaság kikiáltása ellenére a régi rend intézményeinek a többsége még működött, s az újak felállítására csak ezt követően került sor. Ezek törvényi feltételeiről ugyancsak a Nemzeti Kerekasztalnál született megállapodások értelmében a régi, 1985-ben megválasztott parlament gondoskodott 1989 októberében és novemberében.

Az úgynevezett sarkalatos törvények legfontosabbika az 1949-es Alkotmányt módosító XXXI. törvény volt. Az 1956-os forradalom és szabadságharc emléke iránti tisztelet jeleként ez ugyancsak 1989. október 23-án lépett életbe. Magyarország eszerint népköztársaságból olyan köztársasággá alakult, amelyben egyaránt érvényesülnek a polgári demokrácia és a demokratikus szocializmus elvei. A törvény tiltotta a hatalom kizárólagos birtoklására irányuló magatartást, törölte a „munkásosztály marxista–leninista pártjának” vezető szerepére vonatkozó megállapítást, deklarálta a többpártrendszert, és kimondta, hogy egyetlen párt sem gyakorolhatja a közhatalmat. Gazdasági szempontból a „tervezés előnyeit is felhasználó” olyan piacgazdaságként definiálta az ország gazdaságát, amelyben „a köztulajdon és a magántulajdon egyenrangú és egyenlő védelemben részesül”, s amely „elismeri és támogatja a vállalkozás jogát és szabadságát”.

Az új alkotmány az országgyűlést a Magyar Köztársaság két – egy téli és egy nyári – megszakítással állandóan ülésező legfelsőbb államhatalmi és népképviseleti szerveként határozta meg. A megfelelő díjazásban részesülő képviselőket a választópolgárok négyévi időtartamra választhatták meg. A törvényalkotás mellett az országgyűlés kizárólagos hatáskörébe kerültek a legfontosabb személyi döntések, így a kormány tagjainak és más fontos állami szervek vezetőinek a megválasztása. Különlegesen veszélyes külső vagy belső helyzet esetére az országgyűlés kapott jogot a hadiállapot kinyilvánítására és a békekötésre, továbbá szükségállapot kihirdetésére és a fegyveres erő országon kívüli és belüli alkalmazására.

A törvény értelmében az Elnöki Tanács megszűnt, és köztársasági elnöki poszt létesült. A köztársasági elnök, aki egyben a fegyveres erők főparancsnoka is, kifejezi a nemzet egységét és őrködik az államszervezet demokratikus működése felett. Bár személye sérthetetlen, törvényszegés esetén tisztségétől megfosztható. Ehhez a döntéshez a képviselők kétharmadának szavazata szükséges. Az államfő hatáskörére vonatkozólag az alkotmánymódosítás az 1946. évi I. törvény rendelkezéseit vette alapul. Az országgyűléssel szemben eszerint korlátozott vétójog és korlátozott feloszlatási jog illette meg. A korlátozott vétójog értelmében egyet nem értés esetén az elnök egy ízben, megfontolás végett visszaküldheti az aláírására váró törvényt. Ebben az esetben az országgyűlés a törvényt köteles újratárgyalni, ám döntését követően az elnöknek öt napon belül ki kell hirdetni az ismét elfogadott törvényt. Az államfői vétó másik lehetséges formája úgynevezett előzetes normakontroll kezdeményezése egy új közjogi testületnél, az Alkotmánybíróságnál. Az alkotmánybírák álláspontjától függően az államfő a törvényt vagy visszaküldheti az országgyűlésnek módosításra, vagy köteles azt kihirdetni. Az országgyűlés feloszlatására csak rendkívüli körülmények esetén és új választások kiírásának kötelezettsége mellett, elnapolására pedig legfeljebb 30 napos időterjedelemmel kapott jogot.

Az elnökválasztás módjával (közvetlen, nép általi vagy közvetett, parlament általi) és időpontjával (az első demokratikus országgyűlési választások előtt vagy után) kapcsolatban a Nemzeti Kerekasztal tárgyalásai során nem alakult ki egyetértés. A nézetek különbözősége miatt a törvény főszabályként rögzítette a köztársasági elnök közvetett, parlament általi választását. A különleges, átmeneti helyzetre való tekintettel ugyanakkor azt is kimondta, hogy ha az államfői tisztség betöltésére a Nemzeti Kerekasztal többségi álláspontjának megfelelően az új országgyűlés megválasztása előtt kerülne sor, akkor a köztársasági elnököt ezen egy alkalommal a választópolgárok közvetlen és titkos népszavazással maguk fogják megválasztani. Az SZDSZ-t és a Fideszt azonban ez sem elégítette ki. A köztársasági elnök parlament általi választása érdekében ezért népszavazást kezdeményeztek.

A Nemzeti Kerekasztal megállapodásainak értelmében október 23-a után folytatódott az alkotmányozási folyamat, és ezzel a köztársaság intézményrendszerének teljessé tétele. Október 30-án hirdették ki a XXXII. törvényt, amely az Alkotmánybíróság felállításáról intézkedett. Ez a magyar államéletből korábban mindig hiányzó testület, amelynek a tagjait az országgyűlés választotta 9 évre, igen széles jogkört kapott. Feladatai közé tartozott a jogszabályok előzetes és utólagos vizsgálata, az alkotmányban biztosított jogok megsértése miatt benyújtott panaszok elbírálása, az alkotmány értelmezése, valamint az állami szervek és az önkormányzatok között felmerülő hatásköri összeütközések megszüntetése. Az alkotmány és a jogállamiság védelmében bármely alkotmányba ütköző törvényt és törvényeket sértő kormányzati intézkedést megsemmisíthetett. Az Alkotmánybíróság ezáltal az új közjogi intézményrendszer egyik legfontosabb szervévé vált, és kiemelkedő helyet kapott a parlamenti többséggel és a kormánnyal szembeni ellensúlyok rendszerében. A testület 1990. január 1-jén kezdte meg működését. Vezetője Sólyom László jogászprofesszor, a környezetvédő mozgalmak egykori tanácsadója, illetve a későbbiekben az MDF egyik szakértője, további első négy tagja pedig Ádám Antal, Kilényi Géza, Solt Pál és Zlinszky János jogászprofesszorok lettek. Az 1990-ben megválasztott új parlament a későbbiekben további öt tagot választott. A testület végleges létszáma az eredetileg elképzelt 15 helyett így végül 11 fő lett.

Ugyancsak október 30-án emelkedett jogerőre az országgyűlési képviselők választásával foglalkozó XXXIV. törvény. Ez – a Nemzeti Kerekasztal pártjainak eltérő álláspontja miatt – egy rendkívül bonyolult választási rendszert vezetett be. A parlament összesen 386 képviselője közül 176 fő egyéni jelöltként egy-egy választókerületből, 152 a területi (megyei és fővárosi) pártlistákra leadott szavazatok alapján, 58 pedig az országos pártlistákról, az egyéni kerületi és területi pártlistás ágon képződött maradék szavazatokra épített, és az arányosság elvén alapuló kompenzációs rendszer révén kerülhetett a Tisztelt Házba. A választási rendszer vegyes jellegéből eredően minden választópolgár két szavazattal rendelkezett. Az egyiket a lakóhelye szerinti egyéni választókerület jelöltjeire, a másikat a pártok területi listáira adhatta le. Az egyéni kerületekben a választás kétfordulós volt. Ha az első fordulóban egyik jelölt sem tudta megszerezni a szavazatok több mint 50 százalékát, akkor a második fordulóban már az egyszerű többség is elégséges volt. A második fordulóban az első forduló első három helyezettje, illetve a legalább 15 százalékos szavazatarányt elért jelöltek indulhattak.

Az átgondolatlan pártalakítások elkerülése és a parlament működőképességének biztosítása érdekében a választójogi törvény erős szelektivitást érvényesített a nagyobb, illetve befolyásosabb pártok és jelöltek javára. Ennek egyik eszköze a jelöltállítás feltételekhez kötése volt. Az egyéni kerületekben 750 úgynevezett kopogtatócédula, azaz névre szóló és névvel vállalt állampolgári ajánlás szükségeltetett egy jelölt indulásához. Területi listát csak az a párt állíthatott, amely az adott körzet egyéni választókerületeinek legalább negyedében képesnek bizonyult jelöltállításra, vagyis jelöltenként 750 kopogtatócédula összegyűjtésére. Országos pártlista állításának, azaz a töredék szavazatokból való részesedésnek pedig az volt a feltétele, hogy a párt minimálisan hét érvényes területi listával rendelkezzék a maximálisan elérhető 20-ból. A szelektivitás fentieknél is szigorúbb elemének bizonyult az úgynevezett küszöbhatár, amelyet a törvény 4 százalék-ban állapított meg. Ha egy párt területi listákon szerzett szavazatai nem érték el az országos szavazatszámnak ezt a hányadát, akkor az a párt nem kaphatott területi, illetve országos listán alapuló mandátumot. A választójogosultságot a törvény mindössze két alapfeltételhez kötötte: magyar állampolgársághoz és a 18. életév betöltéséhez.

A november 1-jén elfogadott XXXV. törvény az első köztársasági elnök választását szabályozta. A referendum időpontjaként 1990. január 7-ét határozták meg a honatyák. November 26-ára ugyanakkor kitűzték az SZDSZ és a Fidesz által kezdeményezett népszavazás lebonyolítását is, amely az államfőválasztás elhalasztását célozta az országgyűlési választások utáni időre.

Az 1989. november 10-i XXXVIII. törvény az Állami Számvevőszék felállításáról intézkedett. A régi magyar állami hagyománynak megfelelően ennek feladata az államháztartás pénzügyi-gazdasági felügyelete, illetve az állami vagyon kezelésének az ellenőrzése lett.

Az országgyűlés 1989-ben összesen 58 törvényt fogadott el, több mint tízszeresét az 1950 és 1985 közötti éves átlagnak, és az 1988-as számnak is több mint kétszeresét. A jogállamiság kereteinek megteremtésével az 1985-ben megválasztott – döntően párttag – képviselők ily módon megtették azt, amit a rendkívüli körülmények megköveteltek tőlük. A testület 1989. december 21-én döntött úgy, hogy 1990. március 16-i hatállyal kimondja feloszlását.

1989–1990-ben nemcsak a magyar, hanem a többi kelet-európai kommunista rendszer is összeomlott. Lengyelországban már 1989 nyarán többpárti választásokat tartottak, míg másutt csak 1990-ben, sőt Albániában csak 1991-ben. A világtörténelmi jelentőségű átalakulás nemzetközi feltételeit Mihail Gorbacsov szovjet pártfőtitkár és George Bush amerikai elnök 1989. december 2-i máltai megállapodása biztosította. Egyezségük lényege a szabad és többpárti választások támogatása, valamint a belügyekbe való be nem avatkozás elvének elfogadása volt.